Мелъри Стивънс
Цената на щастието

chitanka.info

Без да каже нищо повече, Дани наклони глава към мен и ме целуна.

Отначало бях малко изненадана — по-точно слисана — и не знаех как да реагирам. За щастие, устните ми бързо откликнаха. Това бе първата ни целувка — моята първа истинска целувка. Беше безкрайно дълга — точно като по филмите. Докато се целувахме всичко друго избледня и мина на заден план. Съвсем забравих за Мираж. Не съзнавах, че стоим насред оживена нюйоркска улица. Когато най-после устните ни се разделиха, за да си поемем дъх, Дани ме хвана за ръка и ние продължихме да вървим.

Глава първа

Бе прекрасна нюйоркска утрин. Слънцето блестеше. За пръв път през това лято не се усещаше ужасната влага. Почти ми се искаше да остана в града — почти!

Както обикновено, аз и майка ми закъснявахме. Макар че жълтото такси успяваше като по чудо да си пробие път през задръстените улици, когато спирачките му изскърцаха на спирката пред гара Пен, бях сигурна, че ще изпусна влака.

Докато пътувахме в таксито мама се опита да ме заговори, но аз бях толкова развълнувана от това, което ме очакваше, че едва успявах да измърморя нещо в отговор на въпросите й. Най-накрая тя се отказа и остатъка от пътуването прекарахме в мълчание. Зяпахме през прозорците и слушахме как шофьорът на таксито си тананика заедно с музиката по радиото.

Гледах пълзящия поток от коли покрай мен, докато таксиджията разтоварваше багажа ми. Когато свърши, мама се затутка безкрайно докато му плати, и аз започнах нетърпеливо да пристъпвам от крак на крак.

— Мамо! Хайде — подканих я аз. — Трябва да тръгвам.

Най-после тя си прибра рестото и излезе от таксито. Метнах раницата на дясното рамо, грабнах дебелата вълнена торба в лявата ръка и поех към огромната сграда.

— Взе ли си билета? — мама крещеше след мен. Препусках с бясна скорост към гишето за информация.

— Сто пъти ти казах, че е в джоба на якето ми — извиках й в отговор през рамо. За всеки случай потупах джоба си, за да се уверя, че е там.

Когато стигнах до гишето, бях останала без дъх. Наместих торбите по-удобно и зачаках на опашката. Най-после редът ми дойде и се изправих пред жената зад стъклената преграда.

— Можете ли да ми кажете от кой коловоз заминава влакът за Итака?

Възедрата жена взе таблото с разписанието и няколко пъти прокара пръст нагоре-надолу. Без да ме поглежда, тя направи знак с ръка над рамото си в посока края на гарата.

— Дванадесети коловоз. Трябва да побързате. Потегля след пет минути.

— Благодаря — извиках аз и се втурнах към коловоз №12, а мама ме следваше на две крачки. В известно отношение се радвах, че закъсняваме. Така щеше да има по-малко време за дългите, сълзливи сбогувания. Знаех, че ако й се представи и най-малката възможност, мама щеше да се разсополиви. Последното нещо, което исках сега, бяха още сълзи! Достатъчно плаках това лято. Не можех да понеса повече сълзи.

Когато с мама стигнахме първия вагон на влака, аз подадох билета си на един носач.

— Можете ли да ми кажете къде е мястото ми? — попитах аз.

Той го погледна и каза:

— Четвъртият вагон отзад напред, до прозореца. Дайте да ви помогна с торбите.

Охотно му предадох тежката торба. Постарах се да не взимам много багаж, но безславно се провалих. Макар че смятах да се върна вкъщи за ваканцията за Деня на благодарността, за да си взема още неща, торбата ми бе натъпкана до горе.

Носачът пое торбата ми и вдигна тежкия куфар, който носеше мама. Последвахме го до четвъртия вагон и се качихме. Той ни поведе към мястото ми и постави големите торби на багажника. После се обърна към мен.

— Мога ли да направя още нещо за вас, госпожице?

— Не, благодаря — отвърнах аз.

— Приятно пътуване тогава. — Той килна кепето си за довиждане и тръгна да слиза от вагона.

Мама го последва. Усмихнах се вътрешно, като видях как го спира и му подава банкнота от десет долара. Тя се наведе и му прошепна нещо на ухото.

— Ще я държите под око, нали? За пръв път се отделя от къщи — каза тя тихо, но не чак толкова, че да не я чуя.

Обикновено когато мама прави такива неща, искам да кажа, когато ме третира като малко момиченце, започвам да се смущавам. Но не и този път. Нескритата й загриженост ми подейства необикновено успокоително. Мисля, че и двете разбирахме, че известно време няма да съм оградена от много майчински грижи.

Носачът се усмихна широко и каза:

— Да, мадам, не се безпокойте. Ще се погрижа да стигне жива и здрава.

После пак килна кепето си и продължи по тясната пътечка покрай купетата, като си подсвиркваше.

Тършувах в раницата си, когато мама се върна. Направих се, че не съм чула размяната на реплики между нея и носача, докато вадех уокмена и някои от любимите си касети и ги подреждах на празната седалка до мен. После сложих раницата обратно на багажника и се обърнах към мама, която, както очаквах, започваше да плаче.

— Май е по-добре да тръгвам. Сигурна ли си, че не си забравила нещо? Имаш ли нужда от нещо? — каза тя, като се опитваше да сдържа сълзите си.

— Не, мамо — отвърнах аз. — Взела съм си всичко необходимо. Благодаря… благодаря ти за всичко — казах аз, като я прегърнах и целунах.

— Не забравяй да ми се обадиш веднага, щом като пристигнеш в общежитието — каза тя и бързо изтри очи. — По дяволите! Обещах си да не плача… след всички сълзи, които проляхме това лято.

Опитах се да се усмихна, но не успях. И аз загубих битката за сухи очи.

— Мамо, моля те спри — помолих я със задавен глас. — Нали си казахме, че няма да плачем повече.

Мама кимна с глава и си пое дълбоко дъх.

— Е, трябва да тръгвам за офиса. Г-н Демарко беше така любезен да ме освободи от работа сутринта, но не искам да злоупотребявам с добрината му.

Само кимнах. Сълзите така ме давеха, че не можех да говоря.

— Знам, че това трябваше да бъде най-хубавото лято през живота ти — продължи мама. — Съжалявам, че не стана така. Само помни, че много те обичам, и че много се гордея с теб.

Като каза това, сълзите ми отново рукнаха и намокриха лицето ми. Прегърнахме се за последно. После тя подсуши очите ми, а сетне избърса и своите.

— О, ето ти още малко джобни пари. Навечеряй се добре довечера, като пристигнеш в Итака.

Тя пъхна няколко сгънати банкноти в ръката ми, после се обърна и забърза по пътечката към вратата.

Загледах се след нея и я проследих с поглед от прозореца на влака, докато се отдалечаваше по перона. Въздъхнах дълбоко и седнах. Чак сега погледнах парите, които ми даде. Бяха четири сгънати на две петдесетдоларови банкноти.

Не можех да повярвам! Мама не изкарва куп пари и двеста долара щяха да се отразят сериозно на финансите й.

Надигнах се и понечих да я догоня, но влакът се заклати и бавно потегли от гарата по подземната плетеница от тунели, които щяха да го изведат на дневна светлина…

Отпуснах се назад и се загледах в стените на гарата, докато влакът набираше скорост. Не след дълго той се движеше така бързо, че ми беше трудно да различавам отделните колони, които крепяха тунела. Те просветваха пред погледа ми като размазана картина от черно и бяло.

Внезапно влакът изскочи от тъмнината и попадна в слънчевите лъчи на ранния септември. Даже през зацапаните прозорци светлината беше толкова ярка, че трябваше да примижа и да закрия очи с ръка.

Когато очите ми привикнаха със силната дневна светлина, аз се замислих отново за това колко бързо могат да се променят нещата. Но сега, за пръв път, мисълта за промяната не бе ужасяваща, а вълнуваща.

Може би, защото се чувствах сигурна, че вече мога да се справя, с каквото и да се случи.

„Едва септември ли е?“, помислих си аз. „Като че ли всички онези ужасни, болезнени дни бяха преди години, а не само преди няколко седмици.“ Та те започнаха едва през юни… точно след като се дипломирах.

Бавно поклатих глава. Сега ми се струваше, че това, което само до преди минута ми изглеждаше толкова далечно, се е случило едва вчера…

Глава втора

Аз живея в Ню Йорк, най-големия град в света. В него има всичко, което човек може да поиска — най-добрите ресторанти, най-хубавите места за развлечение, най-луксозните магазини. С една дума, всичко е супер! Единственият истински проблем на Ню Йорк е, че с изключение на няколко дни през годината, времето е ужасно!

Ню Йорк може да бъде особено противен през лятото. Въздухът е толкова тежък и душен, че дори ходенето пеша представлява усилие. Но в този ден в началото на юни — денят, когато всъщност започна всичко — въздухът бе свеж и чист, слънцето грееше ослепително и лек бриз къдреше водите на река Хъдзън. Това бе достатъчно, за да накара всеки да се чувства щастлив, само защото е жив.

Седях на стълбите пред конюшнята Парксайд заедно с най-добрата ми приятелка, Сюзън Голдман, и нашите три други приятелки от ездата, Дениз Коул, Пени Томас и Лаура Харис.

Сюзън е по-малка от нас. Тя е само на 15 години, но може да язди всеки кон така, като че ли това е най-простата работа. По онова време Сюзън беше единствената от нас петте, която не притежаваше свой собствен кон.

И Дениз, и Пени, и Лаура имаха наистина скъпи, чистокръвни коне. А аз имах Мираж. Бях свикнала с мисълта, че Мираж, а не Сюзън, е най-добрият ми приятел, но дори и аз си давах сметка, че и най-прекрасният кон на света не може всичко. Искам да кажа, можете ли да си представите да отидете на кино, на пазар или на кафе с кон?

Макар че сега Сюзън е най-добрата ми приятелка, невинаги беше така. До неотдавна, т.е. до, преди да ни напусне татко, аз прекарвах повечето време с Дениз, Пени и Лаура. Всички ние посещавахме частно училище в Манхатън и държахме собствени коне в Парксайд.

Сюзън ходеше в държавно училище близо до конюшнята, както стана и с мен, след като родителите ми се разведоха. По онова време, когато бях на десет, а Сюзън на осем години, двете години разлика във възрастта ни се струваше много по-внушителна, отколкото сега, когато аз съм на седемнайсет, а Сюзън на петнайсет години.

Макар че петте продължавахме да висим заедно в конюшнята, щом престанах да ходя в частното училище и да живея в голям апартамент, започнах да общувам все по-малко с другите, докато все повече неща ме свързваха със Сюзън.

Отначало, веднага след развода, ми беше много криво заради начина, по който животът ми се промени. Нямаше вече скъпи дрехи, луксозни ресторанти, екзотични ваканции. Но не след дълго разбрах, че всъщност така ни бе по-добре от преди. Мама стана по-весела без виковете, караниците и споровете, а също и аз. Освен това, все още имах моя Мираж.

Така или иначе, в онази юнска сутрин, ние петте бяхме излезли на езда в Сентръл Парк. Когато се върнахме в Парксайд, всички се чувствахме чудесно. Що се отнася до мен, каквото и да ставаше, животът изглеждаше чудесен, гледан от гърба на Мираж. Това наистина бяха единствените мигове, когато чувствах, че животът е прекрасен. Когато не бях с Мираж, прекалено много мислех за нещата, от които бях лишена. И което е още по-лошо, чувствах се самотна.

Мисля, че „това“, което ми липсваше най-много, бе някой специален човек в живота ми, човек, на когото можех напълно да се доверя. Сигурно съм разбирала, че колкото и добра да е мама, тя си имаше достатъчно свои проблеми. Даже преди развода аз просто не исках да я товаря и с моите.

Както и да е, през зимата обикновено седяхме на блокчето — така наричахме платформата за възсядане на конете в закрития манеж, но щом дойдеше пролетта, предпочитахме да се събираме на стълбите пред конюшнята. Както обикновено разговаряхме на любимата си тема… момчета! За мен тези разговори бяха само „гладна кокошка просо сънува“. Е, разбира се, имаше момчета, с които разговарях в училище. Искам да кажа, че не бях съвсем затворена, но все още не бях намерила момче, с което наистина да искам да се сближа. Не знам дали причината беше в момчетата, сред които трябваше да избирам, или вината беше в мен, защото бях прекалено придирчива. Понякога обаче си мислех, че може би Сюзън има право, като казва, че много се страхувам.

И така, ние разговаряхме ту за момчета, ту за коне, когато г-н Бууд, ковачът, пристигна с камиона си. Г-н Бууд е висок, сивокос мъж. Познавам го откакто започнах да яздя в Парксайд. Повечето момичета мислят, че е лош. Той все вика и се кара, когато някое от момичетата се отнася небрежно с коня си, но аз знам, че всъщност е добряк. Той просто иска да се грижим добре за конете си, а това, в края на краищата, е задължение на собствениците им.

Г-н Бууд идва три пъти седмично в Парксайд, за да се увери, че подковите на конете са здрави и че никой от тях не куца.

Отначало никоя от нас не му обърна голямо внимание — едва ли някой смята присъствието на г-н Бууд причина за прекратяване на разговорите, но когато едно направо страхотно момче слезе от камиона, всички замлъкнахме. То бе високо, мускулесто и загоряло от слънцето. Освен това имаше най-русата коса, най-белите зъби и най-пленителната усмивка, които бях виждала. Кълна се, че сърцето ми спря да бие, когато погледна към мен.

— Пу за мен е! — аз и Сюзън казахме в един глас. Спогледахме се и се разкикотихме. Другите не видяха нищо смешно в коментара ни.

— Дървеняк! — Дениз навири нос. — Сигурно е помощник на ковача. Не говориш сериозно, нали, Джулия?

— Всъщност — прошепна Пени така високо, че се чу чак на другата страна на улицата — мисля, че това е Дани, синът на г-н Бууд.

Лаура само разтърси русите си къдрици.

— Хей, Джулия, може би вие двамата ще си паснете. Току-виж те завел на някое хубаво местенце… я да те черпи хотдог, я на игра на топка!

Дениз и Пени избухнаха в смях. Аз обаче не видях нищо смешно в думите на Лаура, затова ги оставих без коментар. Но се изчервих от яд. Тези момичета бяха „вътрешни“ в Парксайд, а по онова време бях достатъчно наивна да смятам, че поради тази причина те са винаги прави.

Не знам дали съм придавала такова голямо значение на мнението им, когато бях една от тях, част от елитното им общество, но след като животът ми се промени — искам да кажа след развода и всичко останало — нещата, които тези три момичета мислеха или казваха, придобиха съвършено ново значение за мен. Знаех, че позициите ми като „вътрешна“ са поразклатени и не исках да ги изпусна. Тези момичета бяха единствената връзка със стария ми начин на живот.

— Хайде, Джулия, дай да доведем Мираж да му прегледат подковите — каза Сюзън и ме грабна за ръката.

— Отлично! — изсумтя Дениз. — Докато Дани проверява подковите на Мираж, вие ще можете добре да го огледате. Чудесно измислено!

Сюзън и аз тръгнахме. Не ще и дума, че трите момичета на стълбите щяха да ни се подиграват зад гърба.

Парксайд е бивш гараж за екипажи, строен някъде в началото на века. Сега подът е превърнат в манеж с платформа за възсядане на конете в единия ъгъл.

Конете се прибират в конюшните на „горния“ или на „долния“ етаж. Би трябвало да казваме на „горната“ или „долната рампа“, защото е по-точно, но не го правим. Както и да е, всички членове на клуба държат конете си горе в боксове с размери дванайсет на дванайсет стъпки.

Въпреки че ни се присмиваха, забелязах, че трите момичета ни последваха горе и също започнаха да приготвят конете си, за да ги свалят долу и г-н Бууд да провери подковите им. Сюзън дойде с мен да изкараме Мираж.

Моят бокс беше през няколко бокса от техните, така че със Сюзън не можехме да чуем добре какво си приказват Дениз, Лаура и Пени. Обаче чувахме, че се кискат и бях сигурна, че продължават да ни одумват.

Сюзън трябва да е забелязала как се изчервих, защото сложи ръка на рамото ми.

— Не мога да повярвам, че се оставяш тези снобки на седла да те ядосат!

Не можех да не се засмея, като чух думите „снобки на седла“. От устата на Сюзън това звучеше почти като ругатня. Тя е мъничка и деликатна и затова всякакви неприлични думи, излезли от устата й, звучат някак смешно. Сигурно затова ги и каза — за да ме развесели.

Сюзън ми подаде оглавника на Мираж. Много е хубав и е направен от сплетени на плитка кожички. Това бе последният подарък, който ми направи татко, преди да замине за Калифорния с нея, новата си съпруга. Мама и аз дори не споменаваме името й. Впрочем, и за татко не говорим много.

Понякога обаче Сюзън и аз си говорим за татко. Тъй като не можех да разговарям с мама за него и всъщност с никого не споделях такива сериозни неща, Сюзън беше единственият човек, с когото можех да говоря за татко.

Единственото хубаво нещо, което мога да кажа за него сега е, че ми подари Мираж. Може би това говори много. Бе осмият ми рожден ден и вече яздех от около две години. Татко ме заведе в конната база за редовния съботен урок. Треньорката ми каза, че има нов кон, който иска да пояздя. Това беше Мираж. Ние, т.е. Мираж и аз, си допаднахме веднага. Като че ли усещах точно какво ще направи още преди да го е направил, а той пък сякаш разбираше точно какво искам от него да направи още преди да съм го накарала.

След този първи урок с Мираж аз изтичах при татко и му казах колко много съм обикнала малкия бял арабски жребец.

— Това е чудесно — ухили се той, — защото е изцяло твой. Честит рожден ден, Тиквичке!

Това е може би най-ранният спомен, който имам от татко. И със сигурност най-щастливият.

Когато със Сюзън слязохме долу, другите три момичета вече бяха изкарали конете си, но все още никой от тях не беше оседлан, сиреч никой не бе със седло и юзди, а само с оглавник. Това е гледка, която никога няма да ми омръзне: четири прекрасни коня, а козината им блести на слънцето на фона на небостъргачите на Манхатън. Странен контраст, нали?

Обикновено г-н Бууд работи вън от камиона си. Всъщност, това е подвижна ковачница за подкови, оборудвана с наковалня за нагорещяване на конските подкови, така че да могат да се напаснат точно на копитата на конете.

Пени, както винаги, бе първа. Г-н Бууд подковаваше задните крака на коня й. В това време Дани преглеждаше предната лява подкова на Мъни, коня на Лаура.

— Сигурен ли си, че си правил това и преди? — Лаура питаше Дани. — Искам да кажа, Мъни е много скъпо животно и не искам да пострада!

Никога не можах да разбера как другите момичета можеха да наричат конете си „животни“. Моят кон означаваше толкова много. Мираж бе най-близкият ми довереник, моят верен другар. Не мога да си представя как щях да преживея развода на родителите си без него. Когато се караха или после, след като татко си отиде и мама се затваряше в стаята си да плаче, аз се измъквах от апартамента, отивах в конюшнята и сядах до Мираж. Там, в бокса му, се наплаквах на воля. Единствените ми щастливи спомени от онова време бяха часовете, прекарани с моя кон. Никога не можех да говоря за него само като за животно. Просто не бих могла.

— Не се тревожете — каза Дани. Гласът му бе дълбок и успокоителен. — Ще бъда много внимателен.

Погледнах към тях и се изненадах от присмехулния поглед, който проблесна в сините му очи. Думите му си бяха съвсем на място, но намигването говореше ясно, че смята поведението на Лаура за нахално.

— Окей — намуси се тя. — Продължавай.

Дани провери и останалите подкови на Мъни. Явно, че не трябваше да се свалят или поправят. Почука ги оттук-оттам, преди да свърши с Мъни и да се обърне към Дениз с въпроса дали иска той да прегледа коня й. Тя, разбира се, отвърна, че би предпочела да почака г-н Бууд да се освободи.

Както вече споменах, бе прекрасен, прохладен ден, но когато Дани ме погледна, мога да се закълна, че температурата внезапно се покачи с хиляда градуса. Почувствах как моментално започнах да се потя.

— Ще се върна след секунда — усмихна ми се той. После отиде до камиона и най-неочаквано си свали фланелката.

— Много е топло близо до наковалнята. — Той се обърна към мен и думите му прозвучаха почти като извинение.

Почувствах се като пълен идиот. Само стоях там и го зяпах. Добре, че Сюзън ме сръга напред, и то силно.

— И на мен ми е горещо — казах аз, като залитнах няколко крачки към него. Отчаяно се молех да умра. Ама, че невероятно тъпо нещо изрекох! Затворих очи, защото почувствах, че отново цялата се изчервявам.

— Така изглежда — чух Дани да казва. — Цялата пламтите.

Това не беше точно комплимент, но все пак идваше от устата на най-страхотното момче, което съм срещала.

За разлика от другите — без да броим Сюзън, защото все още е доста малка — никога дори не съм обмисляла възможността да си имам приятел. Трябва да призная, че поради липсата ми на опит, близостта до това осемнайсетгодишно момче с неговото страхотно тяло и при това без фланелка, наистина ме накара да се почувствам малко неудобно. Неудобно ли казах? Бях направо паникьосана, но си поех няколко пъти дълбоко въздух и бързо се овладях.

Дани вече беше закрепил един от краката на Мираж върху коляното си.

— Предните подкови изглеждат добре — отбеляза той. — Я да видим задните.

— Имаш ли нужда от помощ? — Сюзън ентусиазирано предложи услугите си. Тя ме погледна и се захили широко.

Сюзън може да е такава напаст! Г-н Бууд и другите момичета вече бяха влезли вътре, така че останахме само тримата.

Сюзън ме погледна и вдигна въпросително вежди, като че ме питаше: „Да се махна ли?“. Аз поклатих отрицателно глава.

— Какво има? — попита Дани.

— Ъ? О, нищо! Защо? — Не беше най-умният отговор, но бе най-добрият, който можах да измисля точно в този момент.

— Ами току-що поклатихте глава. Не искате ли да проверя и задните крака?

— Не! Искам да кажа да. Настоявам да ги видите.

„Страхотно“, помислих си мрачно. „Сега ще си помисли, че съм пълна страхливка!“

По онова време, в началото на юни, мнението на другите хора за мен практически ръководеше живота ми. Едно от важните неща, които научих през това лято, бе да престана да се безпокоя от това, какво мислят хората за мен. Научих се да разчитам на себе си, така че да не ме интересува мнението на хората, които не уважавам. Научих се още да имам доверие само в хора, които наистина уважавам. Това бе труден урок. Ако трябва да бъда честна, до това лято аз наистина не знаех на кого да се доверявам.

— Днес не се нуждае от нови подкови — обяви той, като внимателно пусна левия заден крак на Мираж да стъпи на циментовия под.

Почувствах облекчение.

— Добре. Един разход по-малко — казах аз.

Дани се разсмя. Това обаче не бе чистосърдечен смях и ме изненада.

— Мислех, че момичета като теб не се тревожат за такива дреболии като сметки. Татенцето не ги ли урежда.

Гласът му прозвуча някак остро и това ме ядоса.

— Нямам „татенце“! — срязах го аз. — И ако това въобще е твоя работа, не разбирам какво искаш да кажеш с „момичета като теб“. Аз не съм някоя малка богаташка.

Ние стояхме безмълвно и се гледахме гневно в продължение на няколко секунди. Аз съвсем забравих за Сюзън, Мираж и всичко наоколо. Усетих как очите ми започнаха да се пълнят със сълзи. После погледът му омекна.

— Съжалявам — каза той и ми се усмихна. Тази усмивка имаше невероятен ефект върху мен. Направо се разтопих. Беше усмивка, която можеше да накара всеки да прости и да забрави всичко.

— Няма нищо — отвърнах доста хладно. Вече му бях простила естествено, но още не бях готова да му покажа, че не му се сърдя.

Той протегна ръка:

— Извинявай. Бях груб. Дани Бууд, голямата уста, е на вашите услуги.

Сега и аз трябваше да се усмихна. Най-вече защото зад гърба му Сюзън разиграваше смешна пантомима: стъпвайки тихо на пръсти тя се отдалечаваше, за да ни остави сами.

— На вашите услуги, Джулия Морган, лудата глава — казах аз и поех протегнатата му ръка. Тя бе голяма и загрубяла от работа. Дъхът ми спря, като усетих силата на ръкостискането му. Ако можех никога да не пускам тази ръка!

Мираж започна да рие с копито земята, като че ли искаше и той да се включи в представянето. Пуснах ръката на Дани и потупах Мираж по гърба.

— А това е Мираж Морган, моята гордост и радост. Мираж, кажи здравей на Дани.

Дани бръкна в джоба си и извади бучка захар за Мираж.

— Истински красавец е. Арабски е, нали? Около дванайсетгодишен?

Обзе ме радостен трепет. Направо се лепвах за всеки, който се възхищаваше от коня ми.

— Да, така е. Почти на тринайсет е. Имам го от около девет години. — Започнах да разтърквам врата на Мираж.

Конете имат на вратовете си едно място, където много обичат да ги чешат. Ако го улучиш точно, те изпъват шии право напред, изопват назад уши и свиват и отпускат големите си бърни. Това е рефлекс на удоволствието, също като при кучетата — когато ги гъделичкаш зад ушите, задните им крака започват да потрепват. Мираж започна да се „хили“ направо в лицето на Дани.

— Умира да го чешат, нали? — Дани се разсмя, защото устните на Мираж отново се разтеглиха. — Действа ли ти и на теб по същия начин? — Той протегна ръка, като че се канеше да ме погъделичка по врата.

Червях се като побъркана точно когато г-н Бууд излезе от офиса.

— Дани, хайде да тръгваме! Трябва да сме в Джърси преди два часа.

Дани се обърна и махна с ръка на баща си. Явно моментът за гъделичкането отмина. Почувствах се разочарована.

— Пак ще прегледам Мираж и теб, като дойда другата седмица — каза той.

Преди да успея да се изчервя отново или да кажа нещо, за което да съжалявам до края на живота си, аз изломотих едно „чао“. После подкарах Мираж, обърнах се и се затичах към безопасния прохладен сумрак на манежа.

Когато очите ми привикнаха с тъмнината установих, че Сюзън не е на обичайното си място на платформата. Качих се на рампата, а Мираж ме следваше по петите.

Едно от най-прекрасните качества на Мираж е, че обикновено не трябва да го водя на корда. Той ме следва по петите като кученце… едно много голямо кученце!

Както предполагах, Сюзън бе в бокса на Мираж. Освен че наистина е прекрасен човек, тя има една изключителна черта — обожава моя кон. Ето защо, макар да знаех, че Мираж много ще ми липсва, когато отида в колежа през есента, знаех също, че той ще е щастлив тук със Сюзън.

Когато ме приеха в колежа, мама и аз проведохме дълъг разговор. Този ден наистина мразех баща си, защото при оскъдните ни средства трябваше да избирам — или таксата за колежа, или Мираж. Просто не можехме да си позволим и двете. Това бе факт. Мама ми каза, че когато замина за колежа ще трябва да се откажа от Мираж. Нямаше друг начин.

Другите момичета от Парксайд, които също постъпваха в колеж, смятаха да вземат и конете си. На мен парите едва щяха да ми стигат за таксата за пансиона и храна, камо ли да взема Мираж със себе си.

Ненавиждах идеята да продам Мираж на някой непознат и просто не знаех какво да правя. Затова, когато Сюзън каза, че ще плаща таксата на Мираж, ако го оставя да живее в Парксайд, това ми се видя идеалното разрешение.

Семейството на Сюзън също не разполага с много пари, но тя пресметна, че ако внесе на спестовен влог всичките пари, които е изкарала през последната година от гледане на бебета, разхождане на кучета и помощта си като общ работник в конюшнята, ще може да плаща за издръжката на Мираж. През последните месеци тя рядко си позволяваше да ходи на кино, нито си купуваше много нови дрехи, защото наистина иска да задържи Мираж. Аз също гледах да й помогна, затова винаги когато имах възможност, й давах по няколко долара за спестовния влог.

Сюзън почистваше бокса на Мираж, или, както му казвахме ние, бе „затънала до гуша във фъшкии“, когато връхлетях, говорейки със сто думи в минута.

— Когато започна да гали Мираж и да ме гледа, направо не можех да повярвам! А когато се канеше да ме докосне по врата, почти умрях. Той е най-прекрасното момче, което съм виждала.

Така се бях разбързала, че изреченията ми се сливаха едно с друго.

— Когато баща му го повика да си тръгват, Дани каза „Ще се върна да ви прегледам с Мираж“. Какво мислиш, че има предвид?

Сюзън, която беше затънала до колене в конски нечистотии, вдигна глава и ме погледна замислено. Като помълча малко каза:

— Предполагам иска да каже, че ще дойде да провери подковите на Мираж.

— Сю-зън! — Беше толкова задръстена!

— Ами, може би означава, че е влюбен в теб. — Тя се разкиска. — Иска да се ожените и да си имате четири деца и…

Преди да завърши излиянията си, аз грабнах шепа слама и я запокитих върху й. Тя се опита да се наведе, но загуби равновесие и се препъна.

От позицията си на пода на бокса, зарита в куп сено, тя ме погледна и заяви:

— Това е война!

Смеейки се като дванайсетгодишни хлапачки, ние започнахме да се замеряме с шепи сено. Когато бяхме тотално затрупани и обявихме край на войната, аз погледнах Сюзън. Тя махаше сламките от косата си, от гърба на ризата си.

— Най-сериозно — казах аз. — Не беше нужно да казва „Мираж и теб“ Можеше да каже само „Мираж“.

— Сигурно. — В погледа й се четеше съмнение. — Я ми кажи, ще излезеш ли с него?

Кимнах утвърдително. Точно тогава зад ъгъла се появиха Дениз, Пени и Лаура.

— С кого ще излезеш? — полюбопитства Лаура.

— С Дани Бууд ли? — предположи Дениз. — Джулия го харесва.

Почервенях като домат, но Сюзън ме спаси от по-нататъшни въпроси.

— Кой иска да поязди? — попита тя. — Трябва да упражня Тъндър, новия чистокръвен кон на г-н Мартин.

Има само две неща, които могат да отклонят вниманието на Дениз, когато е в атака — приятелят й, Уилям Барстоу Младши, или езда в парка. Всички приготвихме конете си.

Да приготвиш кон за езда означава: да изчистиш козината му с четка и чесало, да почистиш калта и сламата от копитата му и да го оседлаеш, т.е. да му сложиш седло и юзда.

Реших да не слагам седло на Мираж, а да го яздя така, на голо. За да можеш да стоиш изправен на голия гръб на кон без седло е нужно да умееш да пазиш равновесие, да си смел, да имаш много практика и да се доверяваш на коня. Аз наистина вярвах, че Мираж няма да направи нищо, от което мога да се нараня. Макар да беше много буен, знаех, че никога няма да се опита да ме хвърли.

Сюзън обаче ставаше малко неспокойна, когато яздехме извън Парксайд. Обяздването на нов кон, особено на такъв буен като Тъндър, винаги е малко рискована работа.

Когато кажеш за някой кон, че е „зелен“, значи, че още е необязден, необучен. Той е неопитен, може би малко ненадежден и плах. Ако се подплаши може да се вдигне на задните си крака, да тръгне рязко настрани или да му хрумне да хукне да препуска. Само опитен ездач като Сюзън би пожелал да изведе такъв кон на езда в Сентръл Парк.

До парка яздихме в индийска нишка, като Тъндър бе по средата. Той на няколко пъти се стресна, когато покрай нас преминаваха автобуси, но общо взето се държеше добре. Когато влязохме в парка, Сюзън пое командването. Винаги, когато някой тренира необучен кон, той налага темпото и хода.

Ход означава вида походка — ходом, тръс или галоп, а темпото това е скоростта, с която конят се движи. Безопасността е основна грижа за всеки, който гледа сериозно на ездата. Това е единственото нещо, с което никой от нас не си прави шеги.

Паркът бе великолепен — тревата в невероятни оттенъци на зеленото, а дърветата напълно разлистени. Почти имаш усещането, че си в някаква девствена гора, където вместо шума от автомобилния поток чуваш странните звуци на горските обитатели.

Тъндър изглеждаше спокоен, затова Сюзън помоли да вървим в бавен тръс. Всички пришпорихме конете рамо до рамо. Беше ми толкова хубаво да съм на открито с приятелките си и да чувствам Мираж под себе си. Спомням си, че въздухът ухаеше на… на… ами, на свобода!

Откакто татко ни напусна, винаги съм работила през лятото за по няколко часа на ден. Тази пролет обаче мама каза, че лятната ми ваканция ще бъде нейният подарък по случай завършване на гимназията. Знаеше колко много ще ми липсва Мираж през есента.

Макар че никога не сме разговаряли сериозно за това, мисля, че мама разбираше, че Мираж ми е толкова добър приятел, колкото и Сюзън. Предполагам, че е искала да посветя тези девет седмици между гимназията и колежа само на двамата си най-добри приятели. Това бе най-хубавият подарък, който някой можеше да ми направи.

Дениз, Лаура и Пени ни изпревариха с няколко дължини, затова аз яздех Мираж близо до Тъндър. Гласовете на другите момичета достигаха до нас.

— Смятаме с Били да се преместим в някой апартамент през втората или третата година от колежа — казваше Дениз. През последните две години тя ходеше с Бил Младши. И двамата започваха да учат в Йейл през есента, и всички, в това число и Дениз, предполагаха, че ще се оженят веднага след завършване на колежа.

— Вашите няма ли да се противопоставят? — попита Лаура. Нейните родители бяха доста строги.

— Много важно — отвърна Дениз.

— Сигурна ли си, че искаш да се задомиш толкова рано? — Пени мислеше еднопосочно и всички го знаеха. — Нямам търпение да започна да излизам с момчетата от Айви лигата! — И трите ходеха в една наистина елитна частна гимназия. Сега и трите щяха да посещават престижни колежи. Престижни, частни и скъпи.

— Момчета ли имаш предвид или мъже? — Дениз се разсмя. Тя се обърна и ни погледна през рамо. — Имате ли нещо против ако погалопираме малко пред вас, Сюзън?

Сюзън кимна в знак на съгласие, но я предупреди:

— Ако ни чуете да препускаме след вас ще спрете, нали?

Дениз й изпрати въздушна целувка и трите отпрашиха в галоп. За няколко секунди Тъндър се развълнува, защото съвсем наскоро бе напуснал състезателната писта. Той се опита да се присъедини към останалите в бесен галоп, но Сюзън му показа, че тя е тази, която командва положението.

Конете често обичат да изпитват ездачите си, за да разберат докъде могат да стигнат. Сюзън нямаше намерение да позволява на Тъндър никакви волности.

— Добре, Тъндър, успокой се, момче! — каза тя, като здраво дръпна юздите на голямото животно. Тъндър изцвили, но се укроти. Сюзън показа по-силна воля в тази малка битка.

— Имаш ли нещо против да пояздим малко тръс? — попита тя.

— Всъщност нямам против даже да караме ходом — признах аз. — Сега си спомням защо обикновено използвам седло. Гърбът на Мираж е толкова ръбест.

Без компанията на Дениз, Лаура и Пени, ние прекарахме един приятен час в парка. Пояздихме малко ходом, а после тръс. Даже изкарахме една отсечка в бавен галоп. Но през повечето време разговаряхме — не за есента, колежа и раздялата ми с Мираж, а за чудесното лято, което ни очакваше. И, разбира се, за Дани!

Глава трета

Склонна съм да мисля за това лято като за времето на големите промени. Дните между тях се губят като в мъгла. Имам смътни спомени, че яздех и чистех Мираж, че говорех на Мираж — просто, че бях непрекъснато с Мираж.

Нали ви е познато това чувство, когато се събуждате сутрин и за част от секундата не можете да си спомните защо сте така развълнуван. Усещате една възбуда, но не сте сигурен дали това е тревога, защото „О-бо-же-днес-имам-тест-и-заб-ра-вих-да-се-под-гот-вя!“, или пък е радостна тръпка, защото „Днес-е-рож-де-ният-ми-ден!“.

Около седмица след като се запознах с Дани, аз се събудих точно с такова чувство. След това си спомних, че днес е денят, когато щях да го видя отново, и буквално изхвърчах от леглото. Беше доста странно. Искам да кажа, чувствах се така възбудена, че ще видя момче, с което бях разговаряла само веднъж, при това съвсем за малко. Просто не можех да се позная.

До сега единственото нещо, което ме интересуваше, бе Мираж. Може би затова ми бе така леко и приемах Дани с положителни емоции. Свързвах го с Мираж, а това ми действаше успокоително. Е, ако трябва да бъда честна, чувствах се по-спокойна, отколкото ако го нямаше.

Мираж имаше нужда от нови подкови, което означаваше, че не само ще видя Дани, но ще имам съвсем основателна причина да прекарам поне половин час близо до него.

Обикновено сутрин се чувствам отлично, но днес седях до леглото, дишах тежко и не знаех какво да правя. Най-после си поех три пъти дълбоко дъх, за да се успокоя. Така правя винаги, преди да изляза на манежа по време на състезанията с коне. Погледнах се в огледалото и реших, че първата ми работа е да взема един душ.

Един от недостатъците да живееш на последния етаж в стара сграда в Ню Йорк е налягането на водата, или по-скоро, липсата на налягане. Трябва да оставиш около пет минути водата да тече от душа, преди да можеш да я нагласиш на постоянна температура. Но и тогава не си застрахован срещу внезапно намаляване или усилване на струята. Няма по-ужасно нещо на света от това, точно да си насапунисал обилно главата си и изведнъж да ти потече леденостудена вода.

Обикновено изчаквам, докато потече топла вода, и чак тогава влизам под душа. Но днес бързах толкова много, че рискувах. Голяма грешка! Но пък от друга страна, всяко зло за добро, защото когато излязох от банята, главата ми се проясни напълно от редуването на горещата и студената вода.

В много неща не ми е провървяло, но в едно природата определено щедро ме е надарила. Това е косата ми. Тя е естествено къдрава. Докато ходех в началното училище ненавиждах косата си и мечтаех да е права. Сега обаче съм много щастлива, че не е. Всичко, което правя, когато я измия, е да прокарам няколко пъти пръсти през нея и я оставям да изсъхне сама. Това пести много време. Понеже винаги изглежда малко рошава, никой не може да каже кога наистина не съм се сресала.

Все още загърната в хавлията, аз се върнах да се облека в спалнята. Едно от най-хубавите неща на ездата е, че винаги знаеш какво ще облечеш — поне от кръста надолу: ботуши и бричове.

Грабнах един нов чифт от чекмеджето и ги извадих от найлоновата опаковка. Бяха в прекрасен цвят на мед. Ние, в света на конете, го наричаме светложълто. Имаха кожени кръпки от вътрешната страна на коленете.

Винаги получавам чифт нови бричове за Коледа и още един за лятното представление по езда. Трябваше да запазя този чифт за тогава, но нали знаете как е, когато човек се опитва да направи впечатление на някой… особено ако този някой е едно невероятно хубаво момче! Това бе другото нетипично нещо за мен тази сутрин.

В действителност, никога досега не се бях опитвала да направя впечатление на някое момче. Всъщност единственият мъж, пред когото съм се докарвала, бе татко. Колкото и да се стараех да му се харесам, и колкото и упорито да ми повтаряше, че ме обича, не можах да го задържа. След като ни напусна, единственият представител на противоположния пол, от който се интересувах, бе Мираж. Повечето момчета, с които се срещах, не смятаха, че да киснеш в конюшнята е добра идея за забавно прекарване на среща. Ако исках да съм с тях, не можех да бъда с Мираж. С Дани обаче знаех, че нещата са различни. С нетърпение очаквах да съм едновременно с него и с Мираж.

Изпробвах всяка блуза от гардероба, и то по два пъти. Най-после се спрях на една бледорозова фланелка с презрамки, която според Сюзън много подхождала на тена ми. Подсвирквах си една стара песен на бийтълсите, която изпълняваха по радиото в предаването „Позабравени мелодии“. Огледах се за последен път и се харесах. Надявах се и Дани да ме хареса.

Не исках да будя мама, затова взех ботушите в ръце и слязох на пръсти в кухнята, за да направя кафе. Докато то кипваше, аз седнах на кухненската маса и започнах да чистя калта от някога блестящите черни кожени ботуши. Мислех си какво ще кажа на Дани.

Когато влезе в кухнята, мама още бе по хавлия.

— Джулия, моля те не си лъскай ботушите на масата за закуска.

— Съжалявам — казах аз и ги пуснах на пода. Станах и се завъртях. — Добре ли изглеждам?

Тя си сипа чаша кафе и се обърна да ме види.

— Изглеждаш чудесно.

Едно от нещата, които най-много харесвам у мама е, че когато я попиташ нещо конкретно, тя никога не ти отговаря автоматично „Да, скъпа“. Първо обмисля какво да каже и после ти дава верен отговор. Отидох при нея и силно я прегърнах.

— Това не са ли новите ти бричове? — Тя въпросително вдигна вежди.

— Ъ, да… — смънках аз.

— Стоят ти прекрасно, но знаеш, че не можем да си позволим друг чифт за лятното представление, ако нещо стане с тези.

— Знам, мамо. — Седнах напълно обезсърчена. — Повярвай ми, че знам.

Мама се приближи, сложи ръка на рамото ми и ме целуна по челото.

— Съжалявам. Бих искала да мога да ти купувам всичко, което имат онези момичета, но… — Гласът й й изневери.

Знаех какво искаше да каже всъщност. Не я интересуваха другите момичета. Тя имаше предвид „всичко, което имаше, когато татко ти бе с нас“.

Май трябва да обясня малко повече за моето семейство и за това, което ни се случи. Отначало бяхме истинско семейство с баща, майка и дете — аз. Доста дълго време нещата вървяха чудесно. После мама и татко започнаха да се карат. Не знаех какъв е проблемът и това много ме потискаше. Мислех си, че аз съм причината, че родителите ми са нещастни заради мен.

Когато най-после открих истинската причина, оказа се, че тя е по-страшна от всичко, което си бях представяла. Татко изневеряваше на мама. Със секретарката си. Осъзнах, че баща ми не е такъв, за какъвто го смятах. Изобщо не можех да му имам доверие. После той каза на мама, че трябва „да намери себе си“ — каквото и да означаваше това.

За нас с мама обаче това означаваше, че ни напуска. И когато си отиде, той не ни остави нищо. Не можех да повярвам, когато се случи, но това е факт. Сега се издържаме сами.

Дори и сега, две години по-късно, все още понякога имам чувството, че това е било лош сън. Искам да кажа, ако човек не може да вярва на собствения си баща, на кого тогава? Откакто ни напусна не съм се стремяла много да открия такъв човек. Не съм имала причина… до сега… докато не срещнах Дани.

Веднага след официалния развод мама прие моминското си име. Тя се казва Лорин Дейвис. Смени името си дори на шофьорската си книжка и на всички кредитни карти. Предполагам, че единственият спомен, който искаше да запази от баща ми, д-р Робърт Морган, бях аз.

Когато бяхме трима, ние живеехме много по-различно, отколкото сега само с мама. Откакто татко ни напусна сме доста зле финансово. Мама винаги е работила, дори когато беше женена. Тогава тя работеше за една юридическа кантора. Сега е изпълнителен секретар на голяма рекламна агенция на Медисън Авеню.

Макар че има добра заплата, тя все още не може да ми осигури всички неща, с които разполагахме, когато татко живееше с нас. Знам, че е гадно от моя страна, но понякога ме хваща яд на сегашното ни положение и си го изкарвам на мама. Макар да съзнавам, че прави всичко, което е по силите й, от време на време напълно губя контрол.

Мама сложи ръка на рамото ми.

— Изглеждаш от хубава по-хубава.

Това беше нейният начин да се извини.

— А сега кажи ми в чия чест е всичко това? — попита тя с усмивка.

— Казва се Дани Бууд. Син е на ковача. — Погледнах я и зачаках коментар. Едно време сигурно щеше да го направи, но сега само продължи да се усмихва и ме попита на колко е години, къде сме се запознали, с какво се занимава, къде живее… Все въпроси, които може да зададе само една майка.

Обикновено мама излиза преди мен, но тази сутрин бях прекалено възбудена и не ме свърташе на едно място. В седем и половина вече се канех да тръгвам.

— Джулия, почакай — мама се провикна от кухнята. — Няма ли да закусиш?

— Не, благодаря, мамо.

Не можех да повярвам, че още продължава да ме подсеща по този начин. Само няколко месеца ме деляха от първата ми година в колеж, а тя все още ме третираше като малко детенце.

— Ще си взема поничка от кафенето на Джейк.

— И ти наричаш това закуска? — попита тя. — Хайде, нека ти приготвя нещо. Ще отнеме само минута.

— МАМО! — Нямах търпение да изляза. — Добре съм, честно ти казвам!

— Джулия, скъпа, почакай за минута.

— Какво има? Трябва да вървя. — Буквално изгарях от нетърпение да отида в конюшнята.

Мама стана и си взе портмонето от полицата до вратата.

— Имаш ли достатъчно пари за подковаването? — попита тя и преди да мога да й отговоря, ми подаде пет долара.

— Може да не ти достигнат. Приятен ден, мила. — Тя ме целуна. — Сигурна ли си, че не искаш да си подсушиш косата, преди да излезеш?

Вместо просто да ми каже довиждане, тя все ме пита неща от този род. Предполагам, че всички майки са такива.

— Да, сигурна съм. Ъ, мамо…?

Тя се обърна.

— Да, мила?

— Благодаря. — Вдигнах петдоларовата банкнота и се усмихнах. — До скоро виждане. — Излязох и забързах по стълбите.

Обожавах шума, който вдигаха ботушите ми, докато трополях през четирите етажа надолу до фоайето. Всъщност, това не е истинско фоайе, а само малко преддверие от вътрешната страна на двойните врати, които водят към улицата. Повечето наематели го използват, за да си оставят там торбите с боклук, преди да се качат в апартаментите си. Всеки път, когато минавах оттам и виждах мръсотията, страшно ме додяваше. Направо потъвах в земята от неудобство, когато ми идваха на гости приятели и виждаха тази кочина.

Преместихме се в тази сграда в деня, след като мама разбра за татковите изневери. Разводът не се разви благоприятно за мама: татко задържа апартамента и вилата извън града. Мама получи по-голямата част от мебелите, домакинските съдове и уреди. Единственото нещо, което ще ми липсва от новото ни жилище, когато отида в колежа, е гледката. От покрива се открива изключително красива панорама на Манхатън. Прекарвам много време там. Чудесно е да можеш да избягаш от всичко. Когато съм сама на покрива, не ми трябва никой — мога да пея, да мечтая или просто да си мисля.

По средата на покрива има голям тухлен комин. Като седна от едната му страна пред мен се открива гледка към Сентръл Парк чак до ослепително белите сгради на Ъпър Ийст Сайд. Там живеят повечето от приятелите ми от Парксайд. Това е най-хубавият квартал на Ню Йорк.

Откъм южната страна на комина виждам чак до средата на квартала Манхатън. Това е най-прекрасната му част. Пълно е с гигантски стъклени небостъргачи. През деня слънцето така ярко се отразява в огледалните стъкла на административните сгради, че направо може да те ослепи. Когато се стъмни, светлините в сградите блестят като звезди.

От северната страна гледката не е чак толкова хубава. Нашият апартамент е в крайните редици на това, което се смята за „добрата част на Ъпър Ийст Сайд.“ На няколко пресечки по-нагоре се намира Колумбийският университет, а още по на север е Харлем. Много от къщите, които се откриват оттук, са стари и доста рухнали.

От западната страна на комина седях само веднъж. Не че гледката не е хубава. Всъщност е прекрасна — все едно, че гледаш цветна пощенска картичка. От тази позиция се вижда чак до река Хъдзън, че и отвъд нея, до бреговете на Ню Джърси. За нещастие обаче, точно по средата между нашия блок и реката е зданието с големите разкошни апартаменти. Там е проблемът. Тази красива постройка е къщата, в която живеех.

Като че ли това не бе достатъчно, за да ме депресира и постоянно да ми напомня за неотдавнашното ни сгромолясване по социалната стълбица, ами можех да виждам право в бившия ни апартамент. В моята стая се е нанесъл един истински глупак с вид на гарга. По всички стени е налепил плакати на хеви метал състави, а целият под е покрит с боклуци. Но това все още си е моята стара стая. След като видях какво опустошение е настъпило, реших, че не си струва да се измъчвам. Ето защо си обещах никога повече да не гледам натам и да престана да мисля какво е било и какво можеше да бъде.

На път за конюшнята се отбих в магазина за понички на Джейк. Откакто започнах да яздя в Парксайд, ходя там почти всеки ден. Даже след като завърших училище поработих малко в магазинчето. Имам чувството, че когато и да вляза, все едни и същи клиенти седят на табуретките, покрити с протрита червена мушама, сърбат кафе и похапват понички.

Джейк видя, че влизам, и веднага ми направи чаша кафе.

— Здравей, млада ми Джулия. Как я караш? — провикна се той като избърса ръце в престилката си. — Както обикновено ли?

Както казах, познавах Джейк от много време. Когато родителите ми се развеждаха, той се държа като истински приятел.

— Какво ще кажеш за една черешова поничка? Или предпочиташ тези с глазурата? Още са топли.

— Не, благодаря, Джейк — казах аз. — Но ще взема още едно кафе, ако обичаш… и ще вървя. О, ще ми трябва също малко мляко и захар отделно, моля.

— Дадено, Джулия. За кого е кафето? — Джейк ми смигна. — Да не си си хванала ново гадже?

Сигурно съм се изчервила, защото Джейк се разсмя. А и останалите на бара.

— Такива ми ти работи, а? — Джейк продължаваше да се подсмихва. Той все ме подкачаше.

Платих кафетата и тръгнах да излизам, като продължавах да се червя.

— До утре — извика Джейк, докато вратата се затваряше зад мен. — Освен ако не избягаш тази нощ и не пристанеш на любимия си.

„Е, това вече е прекалено. Не мога да повярвам, че го издрънка пред всички“, промърморих аз и поех по 89-та улица към Парксайд. „Какво му е толкова смешното, ако си имам приятел. Освен това той неми е нито гадже, нито нищо. Е, наистина искам да станем приятели, но…“

Внезапно една ръка ме сграбчи и ме завъртя.

— Джулия! — Беше Сюзън, която се хилеше до уши. — Говориш си сама като някоя стара откачалка. — Тя изравни крачка с мен. — Какъв ти е проблемът? Я, нови бричове? Да не подковаваш Мираж? Две кафета, а?

Сюзън има невероятно гадния навик да задава цял куп въпроси, без да ти даде възможност да им отговориш.

— Никакъв!… Да!… Да!… Да, две!… И какво от това?

— Нищо. — Тя сви рамене. — За мен ли е второто? Нали съм най-добрата ти приятелка?

— Не — поклатих отрицателно глава. — Едното е за мен, а другото за… — Поколебах се за момент.

— За Дани, нали? Добре, добре. Значи работата наистина е сериозна! — Сюзън се хвана за информацията.

Изправих се в целия си ръст от пет фута и два инча.

— Сюзън, ще пораснеш ли най-после! — Опитвах се да се държа като зрял човек и се преструвах, че не ме е яд. Докато пресичахме улицата видях камиона на Дани да спира и сърцето ми мигом се разтуптя лудо. Мога да се обзаложа, че из цял Манхатън са се чували силните му удари. Опитах се да се успокоя, като си поех няколко пъти дълбоко въздух.

— Добре ли изглеждам? — попитах Сюзън.

— Чудесно, миличка. Направо великолепно! — Сюзън се захили и разлигави, но се сепна като видя строгия ми поглед. — Най-сериозно, Джулия — добави тя вече с нормален глас, защото се усети, че съм новак в тези работи, — изглеждаш страхотно. Дани сто на сто ще лапне по теб. Слушай, аз трябва да вървя. Чао — каза тя и се затича подскачайки към конюшнята.

Приближих се бавно към камиона, където Дани разтоварваше инструментите. Обикновено не получавам сърцебиене, когато видя някое момче, и винаги успявам да кажа нещо що-годе смислено. Тази сутрин обаче едва пуснах едно „Здрасти“.

Много странно. Когато за някое момче не ми пука, мога да се шегувам и остроумнича с лекота, но в секундата, когато някой започне да ми харесва, езикът ми тотално се връзва.

Дани вдигна поглед и ми се усмихна. Усмивката му е така ослепителна, че усетих в стомаха се една приятна топлина, която се разля из цялото ми тяло.

— Здравей — каза Дани и продължи да разтоварва инструментите си. Може би толкова рано сутринта не бе най-подходящото време за по-дълъг разговор, казах си аз, като се надявах да не си е проличало глупавото ми разочарование.

— Донесох кафе — казах аз и протегнах торбичката. — Не знаех как го пиеш, затова взех отделно мляко и захар. — Внезапно се почувствах като келнерка във вагон-ресторант.

— О, благодаря.

Той пое кафето от ръката ми. Предполагам, че дъното на книжната торбичка се беше намокрило, защото когато я хвана за дръжките, чашките изпаднаха през хартиеното дъно и пльоснаха на паважа. Аз отскочих бързо, за да не си изцапам бричовете, но Дани целият се поля с кафе.

— О, боже — извиках. — Съжалявам.

Дани погледна първо изцапаните си с кафе джинси, а после мен. И двамата се разсмяхме.

— Е — каза той, — обикновено кафето ми действа по-силно, когато го пия. Но знае ли човек? И това може да свърши работа. Ще поема малко кофеин през джинсите!

Започнах да бърша панталоните му с книжна кърпичка, но Дани поклати глава и каза:

— Няма нищо. Не се тревожи. И без това трябваше да ги изпера.

Джейк беше сложил две понички в торбата, без да го забележа. За щастие, те бяха загънати в малки опаковки от восъчна хартия, така че все още не се бяха наквасили. Седнахме на ниската ограда пред Парксайд и задъвкахме сочните понички. Загледахме се в кафявото ручейче, което се стичаше през пукнатините на бордюра.

Дани пръв изяде поничката и като си облиза пръстите до чисто предложи да отида да изведа Мираж докато той донесе ново кафе от машината в офиса на конюшнята.

— В случай, че все още ми имаш доверие с горещите напитки — допълни той.

— Разбира се. Нали си специалист по поливането с кафе — пошегувах се аз.

Скочих и се затичах към прохладния мрак на конюшнята. Едно от нещата, които съм научила от комедиите по късните телевизионни програми, е как да се измъкваш от неудобно положение при пръв удобен случай.

Изкачих на един дъх рампата до бокса на Мираж. Когато стигнах най-горе, подсвирнах тихичко с уста, после още веднъж. Мираж изцвили в отговор на моя поздрав. Продължавах да свиркам, а той — да цвили, докато стигнах при него. Така правехме всяка сутрин. И двамата обичахме да вдигаме шум.

Промуших се под веригата, която отделя входа от бокса му, и го прегърнах. Сгушихме се заедно за минута. После той се дръпна, нетърпелив да получи сутрешната си ябълка.

Конете са най-големите гладници на света. Когато искаш да дадеш нещо за ядене на кон, протягаш ръка с дланта нагоре и прибрани пръсти. Храната поставяш по средата. Не разперваш пръсти, за да не те ухапе. Макар че конете обикновено не хапят, пръстите на ръката много им приличат на моркови и това е опасно.

Мираж погълна наведнъж цялата ябълка и продължи да премлясква лакомо. По ръката ми започнаха да капят парченца несдъвкана ябълка, примесени с пенеста бяла слюнка. Знам, че звучи противно, но аз приемам Мираж също както майките бебетата си. Те се радват дори на акото им.

Припомняйки си, че преди малко едва бях опазила новите си бричове от кафето, аз внимавах да не ги омажа с ябълково пюре и се избърсах в хавлиената кърпа, която виси на стената на бокса.

Пред бокса на Мираж стои един стар сандък за къмпинг, в който държа чесалата на Мираж. Отключих го — комбинацията е датата, в която получих Мираж. Извадих чесалата, гребените и четките и започнах да реша и чистя Мираж.

— Къде е доброто конче? Къде е бебето на мама? — затананиках тихичко. Винаги напявах този монолог, докато го разчесвах. — Ще ти сложим нови подкови днес, нали? Трябва да станеш много хубав за чичо Дани, нали? Да, кончето ми.

— Чичо Дани ли? — бе Сюзън.

Подскочих. Беше пропълзяла в бокса на Мираж, без да я усетя. Това бе още един от противните й навици — да се промъква тихо и да те стряска.

— Ти наистина започваш да откачаш. — Тя бавно започна да клати глава.

— Какво толкова — попитах. — Просто исках Мираж да знае какво го чака — дори на мен извиненията ми звучаха неубедително.

Сюзън само изсумтя.

— Е, чичо Дани чака долу с две кафета. Какво направи с първите? Да не го поля с тях? Много хитро. — Тя се разкикоти и се шмугна в един от боксовете.

— Нямам време да се занимавам с теб сега, Сюзън, но те предупреждавам да си отваряш очите. — Опитах се думите ми да звучат колкото се може по-заплашително.

— Хайде, Мираж. — Прекарах оглавника през главата му, закопчах го и го поведох по пътечката между боксовете. Той ме последва по рампата и ние излязохме отвън, където чакаше Дани с кафетата. Мираж никога не забравя приятелите си. Като видя Дани, той изпръхтя и пристъпи в тръс право върху него.

— Мираж, не! — извиках аз, но вече бе късно. Мираж се засили и го бутна с глава. За втори път тази сутрин Дани бе полят с кафе.

Не можех да не се разсмея. Дани изглеждаше толкова смешен с двете празни пластмасови чашки в ръце, а кафето бавно се стичаше по предницата на джинсите му.

— Какво толкова смешно има? — очевидно никак не се забавляваше.

— Чувала бях за огнено изпитание — отвърнах аз, — но никога не бях чувала за кофеиново изпитание.

За щастие Дани има чувство за хумор. Първо ме изгледа строго, но после прихна. На лицето му цъфна широка усмивка и той запокити празните чашки в кофата за боклук.

— Май трябва да пропуснем кафето и да се залавяме с подковите на Мираж — каза той.

Дани взе от камиона тежката кожена престилка, която ковачите носят, когато работят. Нахлузи я през глава и завърза връзките на кръста си.

— Няма да е лошо да си я сложиш следващия път, когато пием кафе.

— Добра идея — пошегува се той. После завърза Мираж за една от халките, които са заварени отстрани на камиона, и повдигна лявото му предно копито в скута си.

Много собственици на коне просто ги оставят при ковача и през това време отиват да си гледат работата. Но аз винаги седя и гледам как подкопават Мираж — дори когато г-н Бууд вършеше тази работа. А сега даже да ми предлагаха пътешествие с яхтата Блумингдейл или неограничена кредитна карта, пак нямаше да ме откъснат от мястото ми до Дани. Или поне не веднага.

Подковаването на кон става на три етапа. Първо се сваля старата подкова. Ковачът я откъртва внимателно и изважда пироните със специален чук за гвоздеи. После изпилва и подготвя копитото, което прилича на голям твърд нокът.

Втората стъпка е да нагорещи и оформи новата подкова върху наковалнята, която всички ковачи носят в багажника на камионите си. Те нагорещяват подковата до бяло и после я оформят с много тежък чук, за да напасне точно на копитото. Това е тежка работа, но ковачът трябва да я свърши прецизно, за да е сигурен, че конят няма да куца после. Затова повечето ковачи са добре платени, а и добре сложени, яки мъже.

Последният етап е слагането на новата подкова на копитото на коня. Тя още е гореща докато се прикрепя с пирони за основата на копитото. Знам, че изглежда болезнено, но ако се прави както трябва, конят не изпитва по-силна болка, отколкото всеки от нас, когато му правят педикюр.

Обикновено след подковаване оставям Мираж да си почине няколко часа в бокса. Затова, когато Дани свърши, заведох коня си горе и му дадох още малко люцерна.

Излязох от конюшнята и отидох до магазина на Джейк. След две минути се върнах с две кафета. Присмехулният смях на Джейк още звучеше в ушите ми. Така и не можах да разбера как е узнал за съдбата на първите.

Дани беше отишъл нанякъде, затова оставих кафето му долу и се качих горе, за да изпия моето в компанията на Мираж. Дани показа достатъчно търпение днес, но си помислих, че три разсипани кафета за една сутрин със сигурност щяха да провалят късмета ми.

Глава четвърта

Едно от нещата, които най-много ми харесват в Ню Йорк, е начинът, по който старото и новото съществуват съвместно. Редом с чудесата на съвременната архитектура могат да се видят къщи, строени през 1800 г. В една и съща сграда можеш да намериш магазин за компактдискове и стара испанска винарница с бакалия, държани от едно и също семейство в продължение на три поколения. Огромни автобуси препускат редом с теглени от коне екипажи.

Конюшнята Парксайд е на повече от сто години. Едно време е служела като гараж, където богатите фамилии са държали конете и каретите си. Когато автомобилите превзели улиците, Парксайд се превърнал в конна база. Сега това е единствената академия по езда в цял Манхатън.

Ежегодните зимни и летни представления с коне, които организира Парксайд, са върховното ми преживяване през годината. Обожавам да показвам Мираж. Фактът, че Дани вероятно щеше да присъства на тазгодишното лятно шоу, още повече увеличаваше вълнението ми!

В деня на шоуто аз тичах през целия път до Парксайд и буквално прелетях стълбите, които водят до канцеларията на конюшнята.

Оставаха още няколко часа до началото, но градусът на напрежението вече бе висок. Онези, които вземаха уроци по езда с коне под наем, започваха да се събират до бюрото. Всеки си има любим кон, който предпочита да язди, затова бързаха да се уверят, че ще яздят именно него на шоуто. Питър Гордън се опитваше да се справи с всичко.

Парксайд е собственост на семейството на Питър вече от три поколения. Той често казва, че предпочита конете пред повечето хора. Като се замисля май и с мен е така.

Невинаги съм приемала нещата по този начин, искам да кажа, невинаги отношението ми към хората е било такова. Когато бях по-малка, имах много приятели и изобщо не бях плаха. После татко ни напусна и изведнъж ми стана много трудно да се сприятелявам. Мисля, че разводът наистина ме промени. Сега просто не искам да се сближавам с никого.

Както и да е. Питър седеше зад бюрото и се опитваше да задоволи всички желания. Махнах му с ръка, докато си пробивах път през тълпата. Той вдигна поглед към мен и направи красноречива физиономия. Знам, че обичаше дни като този. Изпратих му въздушна целувка и изтичах по рампата да видя Мираж.

Сюзън вече беше там и бе започнала да го почиства и подготвя за шоуто. Беше го измила и точно го подсушаваше.

Качествената подготовка на кон изисква няколкочасова работа. Сюзън вече го беше изтрила с влажна кърпа, разчесала и изчеткала. Взех един гребен и започнах да разресвам гривата му, докато тя сплиташе с панделки опашката му.

Преметнах около китката си връзка гумени лентички, за да й е по-лесно.

— Къде мислиш, че са Дениз, Лаура и Пени? — попитах Сюзън.

Като продължи да се занимава с Мираж, Сюзън започна да говори във фалцет, идеално имитирайки Лаура:

— О, Сюзън, миличка, отиваме до магазина на Милър да купим някои аксесоари. Ще дойдеш ли с нас?

Така се разсмях, че изпуснах гривата на Мираж и целият ни труд отиде на вятъра. Като видя това, Сюзън също се разсмя.

Магазинът на Милър бе най-скъпият за принадлежности за езда в града. Типично бе за Лаура да прекара цялата сутрин преди шоуто в пазаруване, вместо да подготвя коня си. Никак не ме изненадваше, че е поканила точно Сюзън да отиде с тях. Лаура чудесно знаеше, че Сюзън не може да си позволи да пазарува от там. Нито пък аз.

— Бас хващам, че е наела някой от конярите да се погрижи за Мъни — казах аз.

Сюзън поклати отрицателно глава.

— Нищо подобно! — Тя измъкна красив комплект червени ленти за крака от кутията на Мираж. — Направих сделка — захили се тя. — Комплект почти неизползвани ленти в замяна на чудесно оседлан кон!

Подскочих от радост. Точно такива ленти ни трябваха за Мираж за шоуто.

— Кога ще приготвиш Мъни? — попитах аз.

— Ами, дойдох рано. Мисля, че ще свършим с Мираж след един час. Така ще ми останат няколко часа преди шоуто по обездка в един часа. Няма да ми трябва повече от половин час да приготвя Мъни, така че Лаура ще си го получи за шоуто по прескок в три часа.

Аз участвах в същата категория като Лаура, но Мираж вече щеше да си е починал след представлението на Сюзън.

Шоуто бе по комбинирана подготовка. Това означава, че щеше да има както обездка — нещо като танци на кон, така и прескок — езда с кон през серия от препятствия.

Знаех, че Сюзън ще се справи добре с обездката. С Мираж бяха чудесни в танците. Не ме беше грижа дали щях да спечеля в квалификациите по прескок. Просто исках да победя Лаура и Дениз. Това щеше да им смъкне малко самочувствието.

Мираж беше много по-дребен от конете на другите момичета — сериозна пречка, когато искаш от един кон да прескочи високо препятствие. Нямаше обаче никакво значение колко нисък или висок е Мираж, защото той е много сърцат. Готов е да направи всичко за мен — както и аз за него.

Много момичета, които се занимават с езда, загубват интерес към конете си, когато станат на 13–14 години и открият момчетата. Това обаче не стана с мен. Не че не са падам по момчетата колкото всяко друго момиче. Просто от много дълго време съм луда по Мираж.

Когато Сюзън и аз свършихме с разкрасяването му, тя отиде да се погрижи за Мъни. Смазвах седлото на Мираж със специално масло, когато момичетата се върнаха от пазарната си експедиция. Лаура се беше натоварила с толкова много торби, че трябваше да помоли две от конярчетата да й помогнат да ги пренесе по рампата до боксовете.

— Виж новите ми труфила — каза тя и стовари на пода на бокса нова подложка за седлото, гамаши за краката и панделка за носа на коня, цветно покривало за каската и цял куп други неща.

Можеш сам да избираш цветовете за коня си. Обикновено гледаш всички принадлежности да си пасват по цвят. За шоуто Лаура винаги избира червено, но новите й украси бяха в ярко пурпурно. Това обясняваше струвалата й шейсет долара сделка със Сюзън.

— Ай! Чудесни са — казах аз и още по-енергично продължих да втривам смазката. Новите й украси бяха наистина прекрасни. Трябва да си призная, че й завиждах.

— Ако искаш можеш да използваш старата ми червена възглавничка за седлото — каза Лаура.

Вдигнах поглед изненадана от щедрото й предложение.

— Благодаря — усмихнах се аз. Макар че е голяма снобка, понякога Лаура може наистина да е готина.

Тя се обърна и излезе от бокса на Мираж.

— Сюзън! — провикна се властно по пътечката между боксовете. — Още ли не е готов Мъни?

Понякога обаче е истинска досадница. Все пак, не получавам всеки ден подобен подарък. Отидох и я извадих от кутията.

Като натъкмих Мираж със седлото и възглавничката, аз отстъпих назад, за да му се полюбувам. Трябва да призная, че Мираж изглежда невероятно красив в червено. Цялата се потопих в гледката. Почувствах такова облекчение. В този момент не мислех нито за татко, нито за предстоящата учебна година, нито за паричните проблеми на мама, нито дори за Дани. Цялото ми внимание бе съсредоточено върху чудесния ми кон. Той бе единственото нещо в живота ми, в което не се съмнявах, от което не се страхувах. Той ме изпълваше само с хубави чувства.

Приключих с подготовката на Мираж. Огледах го за последен път и гърлото ми се сви. Седлото и юздата му бяха от прекрасна черна кожа. Контрастът на черната кожа с червените гамаши за краката и подложка за седлото на фона на ослепително бялата му кожа беше поразителен. Направо дъхът ми спря. Намерих няколко червени панделки и завързах малки фльонги на края на всяка плитка. Стана идеално.

Сюзън се върна в бокса и едва доловимо прошепна:

— Красив е.

Бях щастлива и горда. Високоговорителят прекъсна унеса ми.

— Дами и господа, остава половин час до първата дисциплина по обездка. Ездачи, оседлайте конете си.

— О, господи! — извиках аз. Сюзън и аз започнахме да се щураме нагоре-надолу.

— Ето, облечи жакета ми. Искам да видя какво става на манежа — казах аз.

Сюзън грабна стария ми жокейски жакет от закачалката, а аз се затичах по рампата. Облегнах се на перилата и погледнах надолу към манежа.

Бяха изчистили фантастично Парксайд за шоуто. Стогодишните дървени стени бяха покрити с прясна бяла боя, а триците по пода — току-що заравнени.

Зрителите се тълпяха на манежа. Около четири реда метални сгъваеми стола бяха наредени около ринга. Винаги обичах да наблюдавам хората, които не се занимават с езда, а са дошли само защото някой член на семейството ги е накарал. Те стъпваха на пръсти, придържайки панталоните си нагоре, за да не се изцапат краищата им. Внимателно си избираха къде да стъпят между комбинацията от мръсни трици и конски фъшкии, от които се състои подът на манежа. Гнусливо си запушваха носовете, не понасяйки миризмата на коне. Тези хора прекарваха всеки божи ден в Ню Йорк, най-мръсния и вонящ град на Америка. Въпреки това обаче, направо се разпадаха, когато трябваше да вкусят малко от старомодния провинциален живот.

— Как ужасно смърди тук! — чух да казва на приятелката си една покрита с бижута дама, която душеше въздуха като куче.

Мама каза, че ще дойде да ме гледа, ако успее да се измъкне от офиса си. Огледах манежа и я видях да влиза през входа откъм 89-та улица. Гордеех се с нея. Изглеждаше млада и хубава и за разлика от повечето родители, тя наистина се чувстваше като у дома си в конюшнята. Не би могло да е иначе — та нали редовно идваше на конското шоу още откакто бях малко момиченце.

Мама си намери стол близо до края на манежа. Това не беше точно централното място на първия ред, което аз бих й избрала, но няма значение. Все пак, от другата страна на манежа имаше празно място до един симпатичен татко, за когото случайно знаех, че е разведен. Според мен там щеше да й бъде по-добре.

Откакто татко ни напусна, мама е излизала с около трима мъже, но с никой не се задържа повече от две-три срещи. Като че ли горчивият опит с татко й бе подействал по отношение на всички мъже. Мисля, че просто вече им нямаше доверие. За нещастие, оставих се опасенията и чувствата й да обземат и мен. Не че не исках да имам приятел — просто се страхувах, че щом започна да харесвам някой, той ще ме зареже.

Когато си дете си склонен да мислиш, че родителите ти са винаги прави. Смятам, че мама ми предаде недоверието си в мъжете и това чувство се намести в собствения ми живот. Смешно е, но точно както се налагаше да се науча да приемам, че мнението на приятелите ми невинаги е правилно, трябваше да се науча да отхвърлям и някои от мненията и на мама.

Ако не се разграничах от болката й, никога нямаше да имам свой собствен опит. Вече знаех какво е да бъдеш наранен. Сега бях готова за малко щастие.

Помахах с ръка на мама от рампата, но тя не ме видя, затова изтичах долу на манежа и я прегърнах.

— Джулия! Изглеждаш страхотно. — Щом изрече това, тя стана и започна да намества каубойската ми вратовръзка. Толкова типично за мама!

Бързо се отдръпнах, за да не й дам възможност да наплюнчи пръсти и да започне да приглажда къдриците ми. Какво да се прави — такива са майките.

— Стига, мамо — казах аз и върнах връзката на предишното й място. — Добре съм си. Радвам се, че успя да дойдеш. Ъ… сигурна ли си, че не искаш да се преместиш малко по-натам?

Мама погледна стола си и после огледа манежа.

— Да. Защо? Виждам чудесно оттук. Опитах отново.

— Не искаш ли да седнеш ей там? Какво ще кажеш за онова място? — Аз посочих празния стол до самотния татко от другата страна на манежа.

Грабнах чантата й и поех към мястото, което й бях избрала. Преди да успея да направя и две крачки, мама ме сграбчи за ръката.

— Престани да играеш на сватовница, Джулия — нареди тя. — Дошла съм да гледам как яздиш, а не да участвам в парксайдска версия на „Любовни връзки“!

Малко ме е срам сега, като си помисля колко ревностно се опитвах да запозная мама с някой. Явно не съм разбирала напълно какво преживява. Трябваше да извърви пътя си сама, преди да се почувства готова за някой друг.

— О, мамо! — Аз обелих очи.

Както винаги, когато ставаше въпрос за срещите на мама, така и сега ние стигнахме до задънена улица.

— Окей, както искаш — капитулирах аз и вдигнах рамене. — Е, трябва да се качвам да помогна на Сюзън с Мираж.

Наведох се и я целунах по бузата. После се затичах към бокса на Мираж.

На върха на рампата спрях и погледнах към манежа. Надявах се да видя Дани. Моментът беше много подходящ да го представя на мама. Идеята ме разтревожи малко. Никога преди не бях водила вкъщи момчета, но нещо ми подсказваше, че Дани е различен от останалите.

Не знам защо чувствах нещата по този начин. Може би поради тръпката, която ме обземаше винаги, когато беше наблизо. Никога преди не се бях вълнувала толкова много, че ще видя някое момче. Просто желанието ми да го видя беше непреодолимо. В него имаше нещо, което ме караше да губя контрол и да искам да живея за самия миг.

Дани все още го нямаше на манежа. Надявах се, че просто ще закъснее малко. В края на краищата той не ми бе обещавал да дойде.

— Джулия! — Театралният шепот на Сюзън можеше да се чуе чак до Калифорния. — Ела тук! — Втурнах се към бокса на Мираж.

Най-трудната част от подготовката за шоуто няма нищо общо със самия кон. Това е завързването на каубойската връзка — изключително сложна за връзване засукана вратовръзка, която носят ездачите.

Когато влязох в бокса, Сюзън изглеждаше напълно отчаяна.

— Не мога да се справя. Изключено е да вържа това нещо!

Изглеждаше като че ли всеки миг ще се разплаче. Застанах зад нея и протегнах ръце около врата й.

— Ето така — казах аз и завързах връзката. Винаги е по-лесно да го направиш за някой друг. — Добре, я се обърни — заповядах аз.

Сюзън се обърна с лице към мен. Пооправих я тук-там. Помогнах й да стегне реверите на жакета и нагласих вратовръзката.

— Готова ли си? — попитах аз. Тя само ми кимна в отговор. Явно бе много притеснена. — Усмихни се, глупаче. Знаеш, че си най-добрата ездачка в класа. Освен това, Мираж ще се погрижи за теб.

Сюзън едва-едва се усмихна.

— Хей, почакай малко — каза тя. — Аз ще се погрижа за него. Аз съм тази, която се труди над обучението му през последните шест месеца.

Обърнах се и се усмихнах.

— Тогава? Защо е тази паника? Ще се справиш чудесно! — Прегърнах я и заедно изкарахме Мираж в горния край на рампата.

Питър стоеше в центъра на манежа и привършваше приветственото си слово.

— И така, дами и господа, с голяма гордост ви казвам добри дошли на нашето десето ежегодно лятно състезание с коне. Моля първия клас по обездка да дойде на манежа.

Сюзън и аз се спогледахме.

— Благодаря ти, че ме успокои — каза тя с усмивка.

— Нали за това са приятелите — отвърнах аз.

Тя стисна палци и аз й отвърнах със същия жест, пожелавайки й късмет. После останах да погледам как моите най-добри приятели — Мираж и Сюзън — се отправят надолу по рампата.

Терминът „обездка“ идва от френския глагол dresser, който, когато се отнася за коне, означава обучавам, дресирам. Интересното е обаче, че испанците първи използвали обездката при обучението на кавалерийските си коне. Благодарение на това конете им били в изключително добра форма и ставали неимоверно послушни.

Целта на състезанието по обездка е да покаже, че конят и ездачът могат да се движат като едно цяло. Предполага се, че конят е с „юздечка“ или както му казват още „мундщук“, което означава, че върви напред в юздечката — тази метална част от юздата, която влиза в устата му. Когато ездачът притиска с краката си коня или премества равновесието на тежестта си, конят разбира командата и изпълнява сложни движения. Може например да преплете крака, докато върви в тръс, или да тръгне настрани, докато галопира. Трудно е да се обясни с думи, но е много красиво да се наблюдава.

Арабските коне като Мираж имат по-малко прешлени в шиите, гърбовете и опашките си, отколкото конете от другите чистокръвни породи. Тъй като скелетът им е по-къс и по-малко подвижен, на тях им е по-трудно да правят тези сложни движения. Не знам как, но при Мираж те винаги изглеждат лесни. Може би Сюзън също допринася за това.

Когато чух думите на Питър, сърцето ми лудо се разтуптя.

— Следващият ездач е Сюзън Гудман с коня Мираж, собственост на Джулия Морган.

Затаих дъх докато Сюзън и Мираж дефилираха по манежа. Тя спря в центъра, отпусна дясната си ръка и сведе глава. По този начин започва всяко представление по обездка. После Сюзън и Мираж започнаха да изпълняват стъпките от теста за първо ниво. Докато гледах представлението, несъзнателно си мърморех под носа: „Карай в тръс на дясно, двайсет метра кръг, промени посоката диагонално на училището, тръгни на ляво в тръс, галопирай през манежа“. Бяха абсолютно безпогрешни. Мираж бе изключително послушен, а това е основното нещо, което преценява съдията. Стойката на Сюзън беше безупречна — изобщо не се виждаше, че дава команди на коня.

Те спряха в центъра, Сюзън се поклони и после излязоха на свободна юзда от манежа.

Едва се сдържах на едно място докато мине и последният участник. Най-после състезанието свърши. С преплетени от безпокойство пръсти чаках съдията да обяви резултатите. Когато го направи, заръкоплясках и заподскачах нагоре-надолу от радост. Сюзън и Мираж бяха спечелили първото място.

Едва ли съм се чувствала по-горда в живота си от момента, когато съдията забоде синята панделка на оглавника на Мираж и обяви: „Първо място се присъжда на Сюзън Гудман с кон Мираж, собственост на Джулия Морган“.

Едно знам със сигурност — макар че съм имала и други щастливи дни след това и вярвам, че ще дойдат и още по-щастливи — никога не съм изпитвала такова чисто и невинно щастие, както в този момент.

След като наградите бяха връчени, аз изтичах при Сюзън на манежа.

— Справи се! Спечели! — прошепнах развълнувано и хванах юздата на Мираж, докато Сюзън слизаше от коня. Тя се правеше, че приема равнодушно победата си, но широката й усмивка я издаваше.

Мама скочи от мястото си и дойде да прегърне Сюзън. Те двете се разбират много добре. Всъщност, много по-добре, отколкото обикновено аз и мама. Може би причината е, че Сюзън е с две години по-малка от мен и няма нищо против да бъде глезена.

Докато мама поздравяваше Сюзън, аз прекарах юздите на Мираж през главата му, за да мога да ги използвам като поводи. Сюзън ме дари с ликуваща усмивка и обви с ръце шията на Мираж.

— Трябва да се стягам за следващото състезание. — Тя се обърна и затича нагоре, за да подготви Мъни за Лаура.

Мама се върна на трибуната, а аз изведох Мираж на улицата, за да се поохлади. Дани стоеше на платното, облегнат на камиона си. Гледаше състезанието през отворената входна врата.

— Поздравления — каза той и ми се усмихна широко.

— Благодаря, но всъщност те са за Сюзън и Мираж. — Не знаех какво повече да кажа, затова започнах да галя шията на Мираж.

— А ти ще участваш ли?

Само кимнах. Дани сви рамене.

— Ама че тъп въпрос. — Той се усмихна извинително. — Защо иначе ще се облечеш така?

Беше ми приятно, че Дани е тук, но отново така се смутих, че езикът ми се върза. С мама, Сюзън и Дани около мен, за пръв път от две години насам се почувствах частица от нещо. Имах личен принос в тържеството.

Като се връщам назад в спомените си смятам, че чувството ми на изолация до голяма степен е било по моя вина. Когато татко ни напусна, ние с мама прекратихме отношенията си с всичките си предишни приятели. При мама това сигурно се е дължало на неудобство от новото ни положение на изоставени. Аз обаче скъсах с приятелите си, защото мислех, че те ще ме изоставят и не исках да го направят първи. Сигурно е трябвало да имам повече доверие в тях, но безрезервно вярвах в татко, а той ни заряза без дори да се обърне.

Когато татко ни напусна, аз непрекъснато очаквах, че ще ми се обади, но така и не го направи. Помислих си, че след като е такава прекрасна личност, сигурно вината е в мен — затова не се обажда. Сигурно съм се държала ужасно или кой знае какво. Сега вече добре знам причината, но дълго време просто не можех да разбера какво става с моето семейство. За да не рискувам отново да бъда зарязана, аз отхвърлях другите. Така или иначе, чувствах се много самотна.

Това, че Дани беше дошъл да ме гледа на шоуто беше… ами беше направо страхотно! За пръв път след развода исках да си разкрия душата пред някого, особено пък пред момче. Не беше много честно от моя страна — след като не очаквах нищо от никого толкова дълго време, сега изведнъж възлагах толкова големи надежди на Дани. Надявах се той да се окаже от „всезнаещите и всеразбиращите момчета“ — по този начин бях свикнала да мисля за татко. А това е прекалено голямо очакване по отношение на когото и да било. Дани беше чудесен, но не и безгрешен.

Дани отиде при Мираж и го огледа. Сложи ръка на червената възглавничка за седлото.

— Хубава е — каза той. — Сигурно си ходила да купиш нови неща за шоуто?

Не знам защо, но този коментар наистина ми развали настроението.

— Твоето мнение за мен започва да ми омръзва — креснах му аз. — Разбери, че не съм разглезено малко момиченце. Защо всеки може да го запомни, но не и ти?

Така силно желаех да е тук и да ме види, изгарях от нетърпение да го запозная с мама, но в този момент не исках даже да съм близо до него. Като се връщам назад в спомените си, смятам, че бях прекалено щастлива, че го виждам, и просто се изплаших. Върнах се към естествените си инстинкти и го отхвърлих преди той да го направи.

Дани остана безмълвен и шокиран, а аз се фръцнах на пети, дръпнах поводите на Мираж и тръгнах да се прибирам. Върнахме се на манежа и зачакахме инструкторът да приключи с подреждането на класа по прескок.

Дисциплината прескок е много различна от обездката. При обездката ездачът седи много изправен, докато при прескока заема „наведена стойка“. При прескока стремената са много по-къси — така ездачът може да слезе от гърба на коня, а за коня е по-лесно да прехвърли собствената си тежест и тази на ездача през препятствието.

Препятствията са разположени по целия манеж и са подредени по височина и широчина. Манежът на Парксайд е доста малък и с ниски тавани, така че никое от препятствията не е по-високо от пет фута и по-широко от два фута и половина. Все пак, подготвената от инструкторите състезателна писта изглеждаше доста трудна.

Възседнах Мираж, докато другите участници в състезанието излизаха на манежа. Обходихме цялата писта и оставих Мираж да подуши и огледа всички препятствия. Така нямаше да се изплаши от тях, когато ги прескача в галоп. Това ми помогна също да си събера мислите. Ако исках да спечеля, трябваше да престана да мисля за Дани. След като се бях отнесла така с него, сега ми беше много трудно да се съсредоточа върху състезателната писта.

След няколко минути Сюзън дойде при мен на манежа. Тя свали жокейския жакет и ми помогна да го облека. После даде на Мираж бучка захар, а мен прегърна и ми пожела късмет.

— Нека удвоим победата — окуражи ме тя.

— Ще се опитаме — отвърнах аз и се качих на седлото. Погледнах надолу към Сюзън и направих жеста със стиснатите палци. Тя ми го върна и се засмя.

Преди да накараш коня да прескача препятствия, добре е да го загрееш малко като потича в тръс по манежа няколко минути. Сюзън вече беше яздила Мираж, но оттогава бе изминал почти половин час, затова исках да го разведа малко из манежа.

Винаги съм се грижила добре за Мираж, а след развода на родителите ми станах фанатичка на тази тема. Извън училището, което мама ме караше да приемам много сериозно, Мираж бе всичко за мен.

Бяхме изминали около петнайсетина фута, когато Мираж внезапно потрепери и започна да куца. Нямах представа какво става. Сърцето ми буквално спря и усетих, че ме облива студена пот. Започнах да изпадам в паника. Какво му стана?

Направихме още няколко крачки, просто за да се уверя, че не съм си въобразила за куцането. Нямаше съмнение. Той определено куцаше с предния ляв крак. Не можех да го пусна в състезанието, без да му причиня болка и евентуално да предизвикам по-сериозна травма.

Все още се вълнувам като си спомня как реагирах. Тръгнах да излизам от манежа и цялата се разтресох от неконтролируеми ридания. Не плачех за Мираж. Плачех за себе си. Той беше единственото същество в живота ми, което никога не ме бе изоставило. Ако Мираж окуцееше, нямаше да имам вяра и опора в нищо. Бързо слязох от Мираж, разхлабих колана му и го поведох обратно през рампата към бокса му. Все още плачех докато го разседлавах, но вече ми беше мъчно за него.

— Джулия! — Мама влетя останала без дъх в бокса. — Какво му е на Мираж?

— Не знам, мамо — проплаках аз. — Не знам! — Отблъснах ръката й, когато се опита да ме прегърне. — Връщай се на работа. Няма да участвам днес.

Знам, че се държах доста студено, но толкова се страхувах за Мираж, че не можех да понасям никой около себе си. Особено пък мама. Когато се опитваш да не плачеш, няма нищо по-лошо от това майка ти да те прегръща. Това е съвсем сигурна гаранция за още сълзи.

Мама ме изгледа за минута.

— Добре — каза тя и се отдръпна малко. По гласа й усетих, че е обидена. — Ще се видим вкъщи тогава.

Знам, че трябваше да бъда по-мила, но Мираж беше мой кон и имах чувството, че ако позволя на някой друг да се занимава с него, може да ми го отнемат.

Сюзън беше единственият човек, на когото позволявах да го язди. Ако не знаех, че трябва да се откажа от него през есента, мисля, че нямаше да я оставя да се сближат толкова много. Като се замисля сега, виждам, че е било доста глупаво от моя страна, но тогава чувствах нещата точно така.

Свалих от краката на Мираж гамашите, които предпазват пищялите и глезените. Имаше малка подутина на предния ляв крак, под коляното. Не можех да повярвам, че е била там, преди да го оседлая. Няма начин да не съм я видяла. Реших, че се е появила по време на шоуто.

Опитах се да запазя спокойствие, докато размотавах от крака му и останалите гамаши. Почти бях свършила, когато Сюзън връхлетя в бокса.

— Какво стана? — попита тя запъхтяно. — Оседлавах Мъни за Лаура и не видях кога си тръгна. Всичко наред ли е?

Обърнах се, изгледах я и се разкрещях. Не мога да повярвам колко злобно и детински се държах със Сюзън. Тя само се опитваше да помогне, но когато съм разстроена, не мога да разговарям човешки с никого. Трябва ми някой, когото да обвиня. Точно както направих, когато татко ни напусна.

— Не! Нищо не е наред! Какво му направи? — Хълцах и се задъхвах. — Беше наред преди ти да го яздиш. Доверих ти се! Виж сега какво направи! — Крещях и сочех подутината на крака му.

Сюзън се опита да каже нещо, но аз я прекъснах.

— Сигурно се е пресилил, когато го караше да прави онези сложни движения. Сигурно се е ритнал, защото не беше готов да изпълнява всички тези глупави номера! Ти направи това на Мираж!

Сюзън бе шокирана.

— Джулия, съжалявам. Нищо не съм направила. Честно! Ти сама видя, нали беше там. Когато свършихме му нямаше нищо и беше в чудесна форма. Как можа да кажеш това? Не вярваш, че мога да навредя на Мираж, нали? Аз също го обичам. — Сюзън се наведе и прокара ръка по бучката на крака му.

— Точно така — креснах аз. — Затова сега куца, защото не си му направила нищо, нали? Може би не си го загряла достатъчно преди ездата. Може би не си чак толкова добра, за колкото се мислиш. Едва ли разбираш всичко — така силно крещях, че започнах да хълцам.

— Как можеш да си помислиш такова нещо? — Сюзън също плачеше. — Никога не бих му направила нищо лошо. — Тя се изправи и обви с ръце шията на Мираж.

Мираж не ни обръщаше никакво внимание. Той спокойно пристъпваше от крак на крак и хрупаше морковите, които му бях приготвила за угощението след шоуто.

— Моля те, кажи ми какво мога да направя за него. — Гласът й звучеше умолително.

— Остави ни сами! — изкрещях аз. — Махай се оттук. Стой далеч от мен и коня ми!

За момент Сюзън направо онемя. После се обърна и избяга от бокса, обзета от истеричен плач. Чувах как стъпките и риданията й заглъхват надолу към рампата.

Глава пета

Почти бях спряла да плача, когато Дани застана зад мен.

— Хей. Добре ли си? — попита той, като сложи ръка на рамото ми.

Подсмръкнах и изтрих очи с опакото на ръката си.

Опитах се да се усмихна и попитах:

— Остана ли ми някакъв грим?

— Да, само че повечето е по бузите, а не по миглите ти. — Той протегна ръка и внимателно изтри лицето ми. — Защо плачеш? Нали Мираж получи синя панделка в състезанието по обездка? Няма ли да участвате в прескока?

Преди да мога да отговоря, той продължи.

— Слушай — каза той. — Съжалявам, че бях такъв… е, съжалявам, че не дойдох да те гледам как яздиш. Просто исках да ми мине. Надявам се, че не си бясна.

— Въобще не става въпрос за това. — Тъй като не исках да вижда подутите ми от плач очи, аз се обърнах, взех едно чесало и започнах да разчесвам гърба на Мираж.

— Мираж започна да куца преди състезанието. — Усетих как в гърдите ми се надигат ридания. — Изплаших се. Толкова го обичам. Не знам какво ще правя, ако му има нещо сериозно.

Не исках Дани да вижда, че плача. Не бях сигурна дали изобщо искам да е тук в този момент, но нямах друг избор.

Дани сложи ръце на раменете ми и ме обърна към себе си.

— Точно аз съм човекът, който ти трябва — каза той и разпери ръце в изразителен жест. — Дани Бууд, ветеринарят. На вашите услуги, мадам!

Изглежда по лицето ми се е изписало недоумение, защото той добави:

— И опитен ковач. Вън от бокса — заповяда той. — Позволи на специалиста да види!

Като излязох от бокса, чух аплодисментите, които идваха от долу. Дани влезе при Мираж и прокара уверено ръка по шията му.

Когато се опитваш да се сближиш с някой кон, винаги е добре първо да го погалиш. Така той разбира, че няма да му направиш нищо лошо.

— Добре! — каза Дани, като се обърна да ме погледне. — Знаеш ли с кой крак куца?

— Предният ляв, има бучка до коляното.

Дани нежно погали левия хълбок на Мираж. Продължи надолу по крака и повдигна копитото.

— Да ти се намира под ръка някакъв остър инструмент?

Отворих кутията с принадлежностите на Мираж и затърсих. Намерих един малък заострен инструмент с форма на клещи, който използвах да вадя калта и камъчетата, попаднали под копитото на коня.

— Заповядай — ръцете ми трепереха, докато му го подавах. За момент погледите ни се срещнаха. В очите му се четеше топлота и съчувствие, каквито не бях забелязала преди. Това ми подейства много успокоително. Накара ме да му се доверя.

От манежа долетя още един гръм от аплодисменти, по-силен от предишния. Сега трябваше да съм долу, яхнала Мираж, и да получавам похвалите на публиката, а не да си изплаквам очите тук горе. Хората по трибуните изглеждаха толкова щастливи, а аз имах чувството, че е настъпил краят на света. Очите ми отново се напълниха със сълзи, но аз ги стиснах и не им позволих да потекат. И без това беше достатъчно лошо, че Дани вече ме видя да плача. Не исках да разбере, че съм напълно отчаяна.

Независимо от усилията ми обаче, той усети, че съм безкрайно разтревожена. Сложи ръка на рамото ми и прошепна:

— Не се тревожи. Сигурен съм, че не е нещо сериозно. Хайде сега седни в ъгъла и ме остави да прегледам пациента си.

Внимателно почисти копитото. После, като пъхна клещите в задния си джоб, той опипа триъгълния издатък в предната част на копитото. Този издатък прилича на човешка длан. Наблюдавах го докато работеше. Пипаше уверено и внимателно, а очите му блестяха решително.

— Копитото е здраво — каза той и прокара ръка по предния ляв крак на Мираж. Когато докосна колянната става, Мираж премести тежестта си върху другия крак. Очевидно Дани бе напипал подутината.

— Има нещо под кожата — каза тихо. — Вероятно не е сериозно.

Дани ме погледна и се усмихна окуражително. После мина на десния заден крак на Мираж, за да провери и почисти и това копито. От спокойния и уверен начин, по който се отнасяше с Мираж — а и с мен — почувствах, че от него ще стане страхотен ветеринар.

— Знаеш ли какво, Джулия, защо не поразходиш малко Мираж в тръс по пътечката между боксовете. Така ще видим как върви. Става ли? — предложи той.

Безмълвно хванах поводите на Мираж и го изведох от бокса. Дани се облегна на вратата на бокса и загледа как подканях Мираж да върви в тръс.

— Добре — каза той като дойде при мен в края на пътечката. — Сега го върни в бокса.

Подсвирнах на Мираж и ние бавно се върнахме в тръс до бокса.

— Права си — каза докато влизахме в бокса. — Определено е левият преден крак.

— Дани, знам това, но все още не разбирам какво е причинило появата на бучката. Дали не се е ритнал сам? Или пък е разтеглено сухожилие? Може да е травмиран мускул? — Облегнах се на гърба на Мираж. — Кажи ми, че ще се оправи — умолявах аз. — Моля те!

Дани ме погледна за момент и после очите му просветнаха весело. Той се прокашля и с комичен немски акцент заяви:

— Добре, техническото название, което използват ветеринарите за този случай е доста сложно, но ако искаш да чуеш експертната ми диагноза, тя се казва „бу-бу“!

Не можех да повярвам на ушите си. Погледнах го за момент и избухнах в смях. Бе успял да отвлече вниманието ми от Мираж. Веднага се почувствах по-добре.

— „Бу-бу“ ли? Така ли се казва?

Дани ми се усмихна и каза:

— Виж, пациентът вече е по-добре. Невероятен доктор съм. Трябва да видиш похватите ми с момичетата — добави той палаво.

— Засега ще се задоволя с похватите ти в конюшнята, благодаря. Все пак — запротестирах — не аз съм пациентът.

— Е — отстъпи той, — може и да е така, но Мираж не плачеше, когато дойдох, нали?

После отново стана сериозен.

— Виж, сигурно е травмиран мускул. Знаеш ли какво, ще накарам татко да се отбие и да прегледа Мираж, когато има възможност. Става ли? После, ако не може той да се справи, в случай, че е нещо по-сериозно, ще повикаме ветеринар. Съгласна ли си?

Кимнах с глава. Имах достатъчно разум да разбера, че на конете понякога им се случва да куцат и ще бъде пресилено да се вика ветеринар докато не съм опитала някои домашни лечения.

— Не мога ли да направя нещо за него още сега? — попитах аз.

Дани се замисли за момент, потърка сериозно брадичката си и каза:

— Ами има едно нещо.

— Какво? — попитах нетърпеливо.

— Знам, че Мираж ще се почувства много по-добре, ако ние изпием по чашка кафе. — Мираж избра точно този момент, за да прекатури кофата с вода.

Дани се захили доволно и каза:

— Виждаш ли, съгласен е! Разбира се, този път ще опитаме нещо уникално — да си изпием кафето, вместо да се залеем с него.

— Добре. Искам да кажа, коя съм аз, та да споря с коня си? — казах с усмивка. Не бях съвсем съгласна с идеята. Част от мен искаше да остане с Мираж, но другата част ме подканяше да вървя.

Напълних отново кофата с вода и изринах подгизналото сено от бокса, а в това време Дани отиде да намери баща си и да го помоли да прегледа Мираж.

Като почистих бокса, излязох навън на слънце. Точно когато избухна последният гръм от аплодисменти, видях Дани да се връща от манежа.

— Не можах да намеря татко — каза той. — Обаче ще говоря с него по-късно. Хайде. — Той ми протегна ръка. — Да се преборим с тълпата и да си вземем въжделеното кафе.

Кимнах с глава и търпеливо започнахме да си проправяме път през навалицата към улицата.

Шоуто току-що бе свършило и големи групи участници и техни почитатели започваха да се събират пред конюшнята на 89-та улица. Там бяха Дениз, Пени и Лаура, която носеше синя панделка на жакета си. Дани и аз отидохме да я поздравим, но тя бе прекалено заета да приема овациите на родителите си и всичките си аристократични приятели, за да ни забележи. Дани все още държеше ръката ми и ме затегли надолу по 89-та улица към кафенето на Джейк.

Когато стигнахме обаче, нямаше нито едно свободно място. Никога не бях виждала магазинчето за понички така претъпкано. Бе два пъти по-пълно, отколкото по време на сутрешната навалица. Имах чувството, че всеки, който язди, някога е яздил или щеше да язди в бъдеще, беше дошъл при Джейк. И всичко това в добавка към редовната му клиентела. Контрастът бе комичен — хора в бричове за езда си пиеха кафето от потъмнелите, нащърбени чашки редом до господа с бомбета. Какъв град само!

Дани и аз хвърлихме един поглед на тълпата и се разбрахме без думи. Решихме да се оттеглим. Искахме да намерим хубаво тихо местенце, където да поседнем и да си поговорим. Джейк ме видя да си пробивам път с лакти към бара. Когато стигнах, той вече ми бе направил кафето. Дани си поръча и Джейк бързо му сипа чашка димящо кафе.

Бях си приготвила парите и точно ги подавах на Джейк, когато Дани грубо блъсна ръката ми встрани и плати сметката.

— Благодаря — казах, — но не трябваше да плащаш. Имам пари.

— Виж какво — каза Дани рязко. — Може да не съм като другите момчета в конюшнята, но мога да си позволя да те черпя едно кафе. Нека да изясним това от самото начало.

Бях изумена, но преди да успея да реагирам, Дани се обърна и измарширува навън. Грабнах кафетата и като се бутах и блъсках през тълпата, изтичах след него. Най-после го настигнах на ъгъла. Гледах го смаяна — невероятно бързо кипваше този Дани.

При нормални обстоятелства щеше да ми е неудобно да коментирам думите му, но този ден чашата на търпението ми вече бе преляла. Бях толкова разстроена заради Мираж и изобщо не можех да се контролирам. Сигурно това ми даде смелост да му го кажа направо.

— Знаеш ли, понякога си истински грубиянин — викнах аз. — Какво толкова е станало? Просто исках да ти благодаря за грижите за Мираж.

Слязох от бордюра с намерение да си тръгна, когато Дани ме хвана здраво за рамото и ме издърпа обратно на тротоара. В този момент чух пронизителния клаксон на едно такси, което мина на сантиметри от мен. За секунда застинахме така, в пълно мълчание.

Торбичката с кафетата видимо се тресеше в ръцете ми. Дани ме погледна и се усмихна.

— Не искам този път ти да се полееш.

Отново ме хвана за ръка и ме поведе през улицата. Този път преплете пръсти в моите. Когато стигнахме на отсрещната страна, Дани продължаваше да стиска ръката ми. И аз не го пуснах.

— Виж — каза той като спряхме. — Съжалявам. Не исках да избухна така. Щеше ми се просто да те заведа някъде. Исках да те почерпя, но ти направо ме заби.

Вдигнах поглед към него.

— И аз съжалявам. Свикнала съм да се грижа сама за себе си. Това е всичко. — Като казах това пуснах ръката му и понечих да го погаля по бузата. Не знам защо го направих — стори ми се най-естественото нещо.

— Добре се справям. Нямам друг избор.

Без да каже нищо повече, Дани наклони глава към мен и ме целуна.

Отначало бях малко изненадана — по-точно слисана — и не знаех как да реагирам. За щастие, устните ми бързо откликнаха. Това бе първата ни целувка — моята първа истинска целувка. Беше безкрайно дълга — точно като по филмите. Докато се целувахме всичко друго избледня и мина на заден план. Съвсем забравих за Мираж. Не съзнавах, че стоим насред оживена нюйоркска улица. Когато най-после устните ни се разделиха, за да си поемем дъх, Дани ме хвана за ръка и ние продължихме да вървим.

На ъгъла на 89-та улица и Кълъмбъс Авеню има няколко градски къщи. Макар и съвсем нови, те са построени така, че да изглеждат старинни. Между тях и конюшнята Парксайд се простират общински ливади. В продължение на много години обитателите на тези къщи ги поддържаха и използваха като общинска зеленчукова градина за собствено производство. Наскоро обаче една строителна асоциация превърна тази земя в минипарк с красива цветна градина и дървени пейки.

Отправихме се натам и седнахме на една пейка, закътана зад огромен клен. И без това се стеснявах в присъствието на Дани, ала сега притеснението ме заля с пълна сила. Странно, но мисля, че се смущавах и заради целувката. Не можех да измисля какво да кажа. Струва ми се, че и той се чувстваше малко неловко, защото седяхме, мълчахме, заболи поглед в чашите си, и бавно отпивахме от кафето.

Внезапно си спомних как мама веднъж каза, че един от начините да нарушиш тягостното мълчание е като помолиш човека до теб да ти разкаже нещо за себе си. Вече бе ясно, че главата ми няма да роди нищо по-умно.

— И така — казах аз, — разкажи ми нещо за себе си.

Дани сви рамене.

— Какво да ти кажа? Аз съм най-обикновено момче, с най-нормален живот и обикновено семейство. Мама и татко са женени откакто се помня. Имам трима по-големи братя и вероятно щях да имам поне още трима по-малки, ако мама бе продължила в същия дух. — Дани ме погледна някак извинително. — Спря на четвъртото дете, но мисля, че винаги е искала малко момиченце и би се примирила с безброй момчета, стига да има момиче.

— Тогава защо спря? — Просто не можех да повярвам как успях да изтреса толкова тъп въпрос. Като че с Дани можех да говоря само глупости.

— Бебетата струват пари, нали знаеш — каза Дани с непроницаемо изражение на лицето. Все пак, изглеждаше по-скоро тъжен, отколкото гневен. — Сигурно нашите са решили, че четири гладни гърла са достатъчни.

Кимнах с глава и погледнах встрани. Всички дървета бяха потънали в цвят. Като че целият свят бе разцъфтял.

— Сигурно им е било трудно — казах най-после, — но пък мисля, че си късметлия с всички тези братя. Бих се радвала да имам по-големи братя.

Замислих се колко самотна се чувствах понякога, след като татко ни напусна и колко страшно ми ставаше, когато мама и татко се караха преди развода. Въздъхнах.

— Толкова хубаво би било да имам братя и сестри — казах аз. После, като усетих колко патетично прозвучаха думите ми, се опитах да се пошегувам. — Поне имам Мираж!

Май за пръв път осъзнах, че да имаш кон не е същото като да имаш брат или сестра. Мираж бе чудесен приятел, но не беше човек. Не можех да споделя надеждите и мечтите си с него.

— Братята и сестрите не са чак толкова прекрасно нещо, особено когато си най-малкият. Винаги съм износвал. Дори пелените ми са били втора употреба. Все пак — добави той, — добре ни е заедно… особено сега, когато сме големи.

Хвърли празната чашка в близкото кошче за боклук и продължи.

— Страшно обичам да работя с татко през лятото. По-хубаво е от колежа. Той ме е научил на толкова много неща, които иначе никога нямаше да знам. Всичките ми братя са работили с него по едно или друго време.

— С какво се занимава майка ти? — попитах аз.

— Занимава ли? — възкликна той и ме погледна така, като че ли току-що бях го попитала коя банка е обрала наскоро майка му или нещо от този род. — Какво имаш предвид под „занимава“? Тя е майка. Нали разбираш, с четири момчета на главата плюс татко, целият й ден е запълнен с работа. Преди година най-големият ми брат се изнесе, но останалите двама все още живеят вкъщи.

Въздъхнах.

— Завиждам ти, че имаш майка и баща. Сигурно е толкова хубаво да се прибереш вкъщи при… семейството си.

Дани ми се усмихна нежно.

— Искаш ли да ми разкажеш какво се е случило? С вашите, искам да кажа?

Допих кафето си и започнах да беля ръба на пластмасовата чашка. Това не беше точно темата, на която обичах да разговарям. Всъщност, бях я обсъждала само със Сюзън, и то бегло.

— Ами, най-напред не съм виждала баща си от почти две години — започнах аз, като си поех дълбоко въздух. Все още ми бе трудно да говоря за това. — Той си имаше… ъ… любовница и, ами един ден просто дойде вкъщи, взе си багажа и си отиде. След това родителите ми се разведоха. Край на семейството, край на историята.

— Звучи повече като начало на историята — каза Дани и ме прегърна през рамо. — С какво се занимава баща ти?

— Ами татко беше лекар… искам да кажа, лекар е. Интернист. Когато родителите ми се оженили, живеехме в хубава пететажна кооперация с изглед към реката. Мама ходеше на работа само за удоволствие, нали разбираш, за да си запълва времето. Но откакто татко ни напусна всичко се промени.

Облегнах се на пейката и огледах парка. Този разговор се оказа по-мъчителен, отколкото очаквах.

— Мама и аз трябваше да се преместим в малък апартамент, само на няколко пресечки от конюшнята. Тя има нова работа и сега това е единственият ни източник на средства. Мама не прие издръжката. Опита се да покаже на татко, че не се нуждае от него за нищо. — Отново въздъхнах. — Затова всичките ти неуместни забележки, че съм богато момиченце, наистина ме засегнаха.

— Не знаех — каза нежно Дани. — Съжалявам.

— Няма нищо. Нямало е как да знаеш. — После продължих: — Сега татко ми праща от време на време картички от Калифорния — там живее. Обади ми се за последния ми рожден ден. — Направих гримаса. — Тази година закъсня само с един ден. Изпраща ни определената със съдебно решение издръжка за мен всеки месец, но това не са много пари.

— Сигурно наистина ви е трудно с майка ти — каза Дани.

Само свих рамене и се опитах да се усмихна.

— Последните две лета работих на пълен работен ден и нямах много време за забавления. Мама обаче реши, че трябва да си прекарам добре времето преди да замина в колежа, затова каза, че това лято не се налага да работя. Това бе подаръкът й по случай дипломирането ми.

— Изглежда майка ти е доста смела — каза Дани.

— Да, такава е — съгласих се аз. — Знаеш ли, трябва да се откажа от Мираж в края на лятото. Не можем да си позволим да плащаме таксата за обучението ми в колежа и да поддържаме кон. Давам го на Сюзън. Така поне ще мога да го яздя, когато си идвам за ваканциите.

Замълчах за момент, защото си спомних колко гадно се държах със Сюзън тази сутрин.

— Обвиних Сюзън, че тя е виновна за травмата на Мираж — прошепнах. — Държах се толкова ужасно.

— Хайде да се поразходим — предложи Дани и скочи на крака. Подаде ми ръце и ме изправи от пейката. — Ставаме много мрачни като седим тук!

Хвана ме за ръка и излязохме от малкия парк. Отправихме се към Кълъмбъс Авеню.

— Къде отиваш да учиш през септември?

— В Държавния колеж в Итака — казах и свих рамене. Не бях кой знае колко ентусиазирана, че отивам там, но това бе най-добрата ми възможност. — Знаеш ли го?

— Дали го знам? Шегуваш ли се? — Дани попита недоверчиво. — Ще бъдем съседи.

Погледнах го озадачена.

— Започвам да уча в Делани — каза той.

Бях впечатлена. Делани беше един от колежите, в които се постъпваше най-трудно в цялата страна.

— На пълна стипендия — добави той. — Квартирата ми е на по-малко от десет минути от този бастион на висшето образование, Държавния колеж. Страхотно, нали?

— Да — кимнах с глава, като се опитах гласът ми да не звучи много развълнувано. Внезапно си представих как Дани и аз се разхождаме из района на университетите, учим в библиотеката, викаме по футболните мачове, прекарваме романтични вечери в квартирата му… Започвах наистина да се увличам.

— Какво смяташ да учиш? — прекъсна той фантазиите ми.

— Ами, най-много ще наблегна на журналистиката — забръщолевих аз. — Мисля, че като завърша колежа ще мога да си намеря работа в някое от изданията за коне, например „Екуис“. Но в Държавния колеж няма програма по журналистика, така че сигурно през първите две години ще посещавам курсовете по хуманитарни науки. После ще се опитам да получа стипендия за частен колеж, в който има курс по журналистика.

Дани каза нещо, което не чух, защото в момента не можех да мисля за нищо друго, освен за това, че през есента ще живеем толкова близо един до друг. Мисълта за това започваше да ми действа ентусиазиращо.

— Извинявай, какво каза? — попитах смутена.

— Попитах дали имаш предвид частно училище като Делани? — Дани ме гледаше изпитателно.

— Знам ли? — отвърнах с лукава усмивка. — А ти какво ще учиш?

— Виж, знам, че не ме слушаше, когато бяхме в бокса на Мираж. Казах ти, че карам курс по ветеринарна медицина.

— Съжалявам. — Имах чувството, че не правя нищо друго, освен да се извинявам. — Слушах те, но бях така разтревожена за Мираж…

Дани поклати глава.

— Не се притеснявай. Няма защо да ми обясняваш. — Той се захили и пак започна да говори със смешния немски акцент. — Блестящият лекар чува всичко, вижда всичко и разбира всичко!

Разсмях се.

— Знам, че ще успееш — уверих го аз. — Ако бях добра в науките и аз щях да уча за ветеринар. Не мога да си представя по-интересна професия. През цялото време да си с животни — какво по-хубаво от това. Особено да можеш да израждаш малките и да вдигаш на крака болните… — Не можех да престана да мисля за Мираж. Така ми се искаше кракът му да се оправи. Очите ми отново започнаха да се пълнят със сълзи.

— Винаги мога да ти помагам в курсовете по естествени науки, нали знаеш — подхвърли той.

При това предложение сърцето ми заби още по-силно. Мисля, че тогава и двамата знаехме, че това е началото на нещо, което можеше да прерасне в много специална връзка. Дори не си спомням някога, преди да съм се чувствала така.

Погледнах часовника си и установих, че е минал повече от час, откакто оставихме Мираж.

— Хайде — каза Дани, като че ли бе прочел мислите ми. Погледнах го в очите и видях в тях същия блясък, както първия ден, когато му казах „Здравей“ в Парксайд. — Ще се отбием в конюшнята, преди да те изпратя до къщи. Може да срещнем татко и да му кажем да прегледа Мираж.

Забързахме и след по-малко от десет минути бяхме в бокса на Мираж. Г-н Бууд не се виждаше никъде из конюшнята. След като прегледахме Мираж още веднъж, ние напуснахме Парксайд и се отправихме към Амстердам Авеню.

Приказвахме малко по пътя за къщи. Мислех за много неща, а ако съдех по мълчанието на Дани, изглежда и той бе обзет от мисли. Тревожех се за Мираж, но и очаквах Дани да ме целуне отново. За съжаление, когато стигнахме на площадката пред къщи, видях Сюзън, която седеше и ме чакаше. Ужас, целите й очи бяха подпухнали от плач.

Дани понечи да каже нещо на Сюзън, но се отказа. Погледна ме и каза:

— Ще се връщам в конюшнята. Не се тревожи, ще намеря татко и на всяка цена ще го накарам да прегледа Мираж, преди да си тръгнем довечера. В колко часа ще дойдеш утре?

— С първи петли. — Опитах се да изглеждам жизнерадостна.

— Аз също — намигна ми Дани.

После се обърна и пое по Амстердам Авеню към Парксайд.

Погледнах Сюзън и се усмихнах вяло.

— Ъ… ще се качиш ли? — попитах аз.

— Да — отвърна Сюзън тихо и се изправи.

Не си казахме нищо по пътя до апартамента. Изкачването на пет етажа не предразполага особено към разговор. Мама все още бе в офиса, затова отидохме право в моята стая и седнахме на леглото ми.

Щом погледнах Сюзън, тя мигом се разплака.

— Извинявай — изхленчи между риданията.

Понеже не съм човек, който ще остави приятелката си да плаче сама, аз също се разридах.

— Не, аз трябва да ти се извиня — признах. — Не знам какво ми стана. Сигурна съм, че никога няма да направиш нарочно нещо лошо на Мираж. Знам, че го обичаш колкото мен.

— Ще… ще се оправи ли? — попита Сюзън през сълзи.

— Не знам. — Поклатих глава. — Надявам се.

Като си поплакахме още малко, ние отидохме в кухнята, за да потърсим вековното изпитано средство за лечение на сълзите — сладоледа.

— И така — каза Сюзън с уста, пълна със сладоледени шоколадови пръчици, — как е?

— Кой, Дани ли?

— Не, Мираж. Разбира се, че Дани!

Трябваше да помисля малко над този въпрос. Не знаех точно как да опиша Дани. Преди няколко часа отговорът ми щеше да е по-различен. До преди малко сигурно щях да кажа, че е доста сдържан и дори студен, но не и сега.

— О, обича да командва, но иначе е много мил и симпатичен — казах някак отнесено.

— Да командва? Мил? Симпатичен? Хайде, Джулия, кажи ми всичко — молеше Сюзън.

Докато мама се прибере вкъщи бяхме унищожили около един килограм сладолед и преразказали разходката ми с Дани най-малко петнайсет пъти. Сюзън реши, че това е „истинското нещо“ и вече избираше порцелановите сервизи и сребърните прибори за сватбата ни. Та нали за това са приятелите!

Мама влезе и седна при нас в кухнята. Видя празните кутии от сладолед, погледна първо Сюзън, а после мен и най-накрая заговори.

— Ако съдя от това тук — заключи тя, като премести празните кутии пред себе си, — трябва да е имало голяма дискусия. Ще ме посветите ли? Как е Мираж? Ще се оправи ли?

— Какво да ти кажа — започнах да обяснявам високо. — Няма да разбера какво точно му има до утре сутринта. Дани го огледа днес следобед и обеща да помоли баща си да го прегледа утре сутринта, ако не успее да го намери, преди да си тръгнат днес.

Замълчах и отправих безмълвна молба, така както човек си пожелава нещо, когато види падаща звезда.

— Може да е само натъртено или разтеглено сухожилие.

— И това си струва цял килограм сладолед? — Мама пак погледна празните опаковки от сладолед.

— Ами, всъщност, Мираж заслужава и повече — каза Сюзън, бутна първата кутия към мама и посочи резката през половината на втората кутия. — Останалият сладолед беше предназначен за Дани.

Бързо сръгах Сюзън в ребрата, за да млъкне, но гафът вече бе направен.

Мама взе кутиите и се пресегна да ги хвърли в кофата за боклук зад гърба й.

— Сериозна работа, значи? — Тя се опита да прикрие усмивката си.

— Ъ… той е приятел, това е всичко! — заявих отбранително. Мама непрекъснато ме разпитваше за момчетата. Държеше се така, като че ли всяко момче, за което кажех нещо, е потенциален зет.

Не исках да събуждам у нея надежди, нито да превръщам Дани в обект на обсъждане, докато не стане малко по-сигурна в него. Всъщност, притеснявах се, че ако започна да говоря за него, може да урочасам нещата. Тъпо, нали?

Сюзън понечи да каже нещо, но като видя погледа ми, мигом си затвори устата.

— Сюзън, миличка — каза мама, като се опита да освободи напрежението, което внезапно бе надвиснало над масата. — Защо не останеш за вечеря? — Тя погледна празните опаковки от сладолед в кофата за боклук. — Макар че се съмнявам някоя от вас да е много гладна точно сега. Можем да си поръчаме да ни донесат нещо по-късно.

— Благодаря. Ще се обадя на нашите да ги питам пускат ли ме. — Сюзън стана и тръгна към телефона в спалнята ми.

— Защо не останеш да пренощуваш? — провикнах се след нея. — Така ще можем да тръгнем рано за конюшнята. Става ли, мамо?

— Чудесна идея, скъпа — отвърна мама. — Върви и се обади, Сюзън. Джулия, ще сложиш ли масата?

— Разбира се, мамо — охотно се съгласих. Извадих няколко чинии от шкафа и прибори от чекмеджето и започнах да подреждам масата. Мама дойде при мен и придърпа един стол.

— Джулия, седни за момент — тихо ми нареди тя. — Трябва да поговорим за нещо.

От тона на гласа й разбрах, че става въпрос за нещо важно. Тя придърпа още един стол и ние седнахме.

— Джулия — започна мама, — ти знаеш колко те обичам, а аз знам колко обичаш Мираж, но ако травмата му е сериозна, това ще струва много пари. Само сметката на ветеринаря ще бъде хиляди долари. Аз просто нямам толкова пари.

Страхувах се дори да си помисля за този аспект от заболяването на Мираж. Знаех, че не можем да си позволим дори най-минимална сметка при ветеринар. А всяко нещо, което изискваше дълго лечение, беше направо немислимо.

— А застраховката? Медицинската ти застраховка не покрива ли това? — попитах с надежда в гласа, макар да знаех, че е глупаво.

— Джулия, медицинската ми застраховка едва стига за нашите проблеми. Тя покрива само осемдесет процента от медицинското обслужване за несамостоятелните членове на семейството. Едва ли ще приемат един кон за член на семейството, независимо колко го обичаме.

Седях мълчаливо загледана в сключените си ръце и не знаех нито какво да кажа, нито какво да мисля. Мама бе изложила суровото законово положение. Ако Мираж се разболееше, трябваше да се оправя сам.

— Виж, скъпа — каза тя най-после, — утре Мираж може да е напълно здрав, затова не се тревожи от сега. Просто исках да си подготвена, в случай, че му трябва по-специализирана помощ. Това е всичко.

Макар че вечеряхме чак в осем часа, Сюзън и аз не можахме да сложим в уста и една хапка. Испанските зеленчукови специалитети на мама в комбинация с шоколадов сладолед са изключително неапетитен коктейл за стомаха.

Дадох на Сюзън да спи с една от моите фланелки. Пъхнах се под завивките, а Сюзън се намести на леглото на колелца. Тя толкова често оставаше да пренощува вкъщи, че даже си държеше четка за зъби у нас.

— И така — започна тя, като се намести удобно, — какво е да си имаш приятел?

Въздъхнах и се завъртях, за да я виждам.

— Той не ми е приятел. Просто се поразходихме малко и това е всичко.

— Добре — каза Сюзън. — Но може да ти стане приятел.

— О, не знам, Сюзън.

— Какво има да не знаеш? Той е мил, хубав, умен. Знам, че го харесваш. — Тя направи пауза. — Не искаш ли да излизаш с него?

Надигнах се на лакът и се опитах да видя изражението на лицето й в тъмното. Успях да различа само усмивката й.

— Сюзън, не знам какво искам. Искам да кажа, че го харесвам, но — опитах се да се пошегувам с моята несигурност — не може да ти липсва нещо, което не си имал.

Сюзън ме изгледа неразбиращо.

— Какво?

— Виж — казах аз, — просто не искам да градя картонени кули. Искам да кажа, че ако го харесам и тръгнем и после вземе, че се промени или ме напусне или стане нещо друго, ще се чувствам наранена. По този начин…

— По този начин ще си останеш стара мома! — прекъсна ме тя.

— Сюзън!

— О, стига, Джулия. Слез на земята! Защо ще си променя решението, ако те харесва? Познавам те от цяла вечност и все още те харесвам.

Станах от леглото и отидох до прозореца. Повдигнах ребрата на щорите и се загледах към улицата.

— Ти не си момче, Сюзън.

— Така ли, Джулия? Не бях забелязала досега — отвърна тя саркастично.

— Искам да кажа, че…

След като ме сряза, Сюзън стана много сериозна.

— Знам какво имаш предвид — каза с раздразнение. — Искаш да кажеш, че момчетата зарязват. Точно като баща ти, нали?

— Ами така е. Направи го, макар да казваше, че ни обича с мама. Тя щеше да е много по-щастлива, ако никога не го беше срещала.

— Това не е вярно — запротестира Сюзън. — Ако не бе срещнала баща ти, нямаше да те има теб.

— Нека да оставим този разговор. Не ми се приказва за това точно сега. — Върнах се в леглото. — Имахме дълъг ден, Сюзън. Нека поговорим за нещо друго, а?

Макар че Сюзън бе най-добрата ми приятелка, не ми се щеше да й казвам какво точно се бе случило между Дани и мен. Това обаче не означаваше, че не мислех за него. Докато си бъбрех със Сюзън, аз непрекъснато си припомнях как се чувствах с Дани този следобед. Пресъздавах на ум разговорите ни, усещах допира на ръката му и най-вече нашата целувка.

Сюзън изглежда уважи неохотата ми да приказвам за Дани. Стояхме будни и разговаряхме за Мираж чак до полунощ. Най-после мама надникна в стаята.

— Момичета — започна тя.

— Знам, мамо — прекъснах я аз. После в един глас със Сюзън издекламирахме: „Време е да заспивате!“.

Това оказа желания ефект и мама се разсмя.

— Добре — каза тя. — Вие си знаете — после продължи с престорена строгост, — но ако на вас не ви трябва, аз си искам хубавия нощен сън, за да съм красива утре сутринта. Затова, моля ви, сведете кикота до минимум.

Сюзън и аз продължихме да си бъбрим още малко. После тя стана от леглото и отиде до раницата си.

— Какво правиш — попитах аз.

Вместо да ми отговори, тя извади синята панделка — наградата за първото място, и я сложи на нощното ми шкафче до другите панделки и трофеи на Мираж.

— Сюзън! — възкликнах изненадана. — Твоя е. Ти я спечели.

— Не — каза тя и се върна в леглото. — На Мираж е. Трябва да остане при другите.

Не знаех какво да кажа, затова само прошепнах „лека нощ“. Макар че заспах с мисли за моя кон, Дани изпълни сънищата ми.

Глава шеста

На следващата сутрин Дани ми се обади по телефона по време на закуска. Веднага, щом като разбра с кого говоря, Сюзън започна да прави смешни физиономии. Преместих се в спалнята, където можех да говоря на спокойствие, и затворих вратата. Дани ми каза, че няколко дни баща му няма да има възможност да дойде да прегледа крака на Мираж. Мигом се почувствах много разочарована, отчасти защото се тревожех за Мираж, но и защото тайно се надявах, че ми се обажда, за да ме покани да излезем. Поговорихме си малко, а после той каза, че трябва да тръгва за работа. Мисля, че усети разочарованието ми, защото преди да затвори подхвърли: „Това, че татко не може да дойде не означава, че и аз няма да намина“. Устоя на обещанието си и дойде да ни види с Мираж още същия следобед, а и следващия и по-следващия.

Не знам какво е казвал на баща си, че прави, но три последователни следобеда той идваше в Парксайд. Всяка вечер, след като прегледаше Мираж, ние си взимахме сандвичи и се качвахме на четвъртия етаж на конюшнята. Настанявахме се сред стари конски впрягове и седла и разговаряхме докато станеше време да затварят.

Всъщност, четвъртият етаж беше чудесно местенце за срещи. През летните месеци прозорците не бяха заковани с дъски и светлината и лекият ветрец, които струяха през тях, създаваха идеална романтична атмосфера. Разхвърляните вехтории предлагаха удобно място за сядане, за почивка, за какво ли не…

Дани и аз обаче ограничихме дейностите си само до разговори и ядене. Е, държахме си ръцете и гледахме залеза на слънцето над река Хъдзън. След онази първа целувка след шоуто, Дани само леко ме целуваше по бузата за довиждане. Изглежда разбираше, че ми трябва време.

На третата вечер вече се чувствах готова да задълбочим връзката си. Докато наблюдавахме залеза, аз се сгуших до него. Той обви с ръка талията ми и ме обърна към себе си.

— Знаеш колко те харесвам, нали Джулия? — Гласът му бе дрезгав.

Кимнах и той се наведе да ме целуне. Точно когато устните му се впиха в моите, чухме гласа на Дениз.

— Опала! Съжалявам! — каза тя. Стискаше за ръката Бил Младши. — Май мястото вече е заето и виж само от кого. — Тя се обърна към Бил.

Той само сви рамене.

— Хайде, Джулия — каза Дани, като ми помогна да стана, и ме дръпна към вратата.

Като слязохме долу, Дани ме прегърна и каза:

— Ама че момент избраха тези двамата, а?

Кимнах и се изчервих, но преди да успея да кажа нещо, Дани се наведе и ме целуна дълго и нежно по устните.

— До утре.

— До утре — отвърнах, съжалявайки, че целувката свърши толкова бързо.

Дани понечи да си тръгне, но после, като че ли прочел мислите ми, той се върна и ме целуна отново. Този път целувката бе толкова дълга, че останах без дъх.

На следващата сутрин отидох в конюшнята точно когато отваряха. Следях бучката на Мираж и се надявах, че ще мине от само себе си. Понякога така ставаше с травмите — появяваха се изневиделица и отминаваха по естествен път. Но подутината на Мираж не спадаше, дори беше пораснала малко от шоуто насам. Точно разчесвах Мираж, когато Сюзън влетя в бокса.

— Джулия, веднага си оправи косата — бързо избъбри тя.

— Защо е тази паника, Сюзън? — подразних я аз.

— Защото Дани и баща му точно пристигнаха с камиона и когато слизаха чух Дани да казва, че ти сигурно си горе. После му каза, че ще се видят в бокса на Мираж.

— Почакай малко — казах объркана. — Кой с кого и къде ще се види?

Сюзън грабна една от четките на Мираж и като нямаше търпение да ми обяснява отново, започна да реши косата ми.

Идеята й не ми допадна особено. Мираж ми беше приятел, но не бях склонна да използвам четката му. Това ме ядоса. Освен това, къдравата ми коса щеше да бухне страхотно, ако Сюзън успееше да я разреши. Опитах се да изтръгна четката от ръката й. Внезапно и двете замръзнахме като вцепенени. Чухме гласа на Дани, който се приближаваше по рампата.

— Чао! — каза Сюзън, пусна четката и побягна по пътечката между боксовете. — Късмет — прошепна тя и се шмугна в бокса на Тъндър.

— Честно! — промърморих аз. — О, здравей, Дани… здравейте, г-н Бууд. — Преструвах се на изненадана, макар че нямах представа защо го правя. Просто в момента това ми изглеждаше най-правилното нещо.

Дани застана до мен и небрежно ме прегърна през рамо.

— Джулия, познаваш татко, нали? — Изглежда се притесняваше малко, защото чудесно знаеше, че с г-н Бууд се знаем от години.

Измъкнах се от прегръдката на Дани, но се усмихнах и на двамата.

— Разбира се, че се познаваме — казах на Дани.

— Здрасти, Джулия. — Г-н Бууд ми се усмихна. — Как е Мираж днес?

Свих рамене.

— Изглежда не го боли, но бучката е станала по-голяма — казах аз.

— Знаеш ли какво, защо не изчезнеш за малко? В това време аз ще прегледам пациента.

— Добре, г-н Бууд — отвърнах аз и излязох от бокса.

— Дани, ще подържиш ли оглавника на Мираж? — попита г-н Бууд.

Дани влезе с баща си в бокса. Хвана Мираж, за да не мърда, а г-н Бууд го потупа по шията. Мираж го познаваше добре, защото все той го подковаваше. Конят закачливо завря муцуната си в джоба му.

— Искаш си захарчето, а? — разсмя се г-н Бууд. Той винаги черпеше конете с бучка захар — една преди и една след подковаването.

— Мираж, престани! — скарах му се нежно. Не ми беше приятно, когато показваше невъзпитаните си маниери пред хората, но не може да се очаква от един кон да спазва етикецията или да е посещавал училище за добри обноски.

— Не се притеснявай, Джулия — каза г-н Бууд и бръкна в джоба си за бучка захар.

След като Мираж погълна лакомството си, г-н Бууд започна да преглежда крака му. Той се наведе и прокара ръка по коляното на Мираж. Намръщи се и поклати неодобрително глава, когато напипа бучката. Внезапно стомахът ми се сви на топка и започна да ми прилошава.

Г-н Бууд се изправи и се обърна към Дани.

— Да го заведем долу на манежа да походи малко тръс, за да видя как върви — предложи той. — Искаш ли да дойдеш, Джулия?

Кимнах утвърдително и влязох в бокса. Гърлото ми бе свито. Може би се притеснявах излишно, но не смеех да говоря от страх да не се разплача.

Закачих поводите на Мираж за оглавника му и го поведох по пътечката и рампата към манежа. Изчаках докато г-н Бууд и Дани се качиха на платформата за възсядане на конете и започнах да разхождам Мираж в кръг. Сюзън бе изпълзяла до средата на рампата и напрегнато ни наблюдаваше.

— Добре, Джулия — извика г-н Бууд, след като разтъпках Мираж няколко минути. — Накарай го да върви в тръс.

По опъването на поводите и неравния звук от копитата, докато подканях Мираж да върви в тръс, усетих, че състоянието му въобще не се е подобрило. Той все още куцаше.

— Достатъчно, Джулия — каза г-н Бууд. — Ще се видим горе. — Дани и баща му скочиха от платформата и се отправиха по рампата.

Спрях Мираж и го погалих нежно по шията, шепнейки в ухото му: „Ще се оправиш, моето момче. Няма страшно“. Продължих да го успокоявам и да го чеша зад ухото. Той се разнежи и така ме бутна с глава, че едва не ме събори. „Освен ако не повториш това, ах ти, големия ми глупчо“, разсмях се аз.

Хванах поводите му и внимателно се изкачихме по рампата. Докато минавах по пътечката чувах как Дани и баща му разговарят. Като влязох в бокса, г-н Бууд спря да говори и се обърна към мен:

— Е, млада госпожице, мисля, че те чака тежка задача.

— Какво имате предвид? — попитах аз. — Ще се оправи ли Мираж? — затаих дъх и зачаках отговора му. Виждах как Сюзън наднича от прага на бокса. Тя вдигна ръце, за да ми покаже, че стиска палци.

— Не съм ветеринар, Джулия — започна г-н Бууд. — Смятам обаче, че има няколко неща, които трябва да опиташ, преди да извикаме истински ветеринар. Чака те тежка работа, но мисля, че трудът ти ще бъде възнаграден.

Кимнах с разбиране. Макар че не беше лекар, г-н Бууд разбираше от коне повече от всеки друг, когото познавах. Той предложи да наложим крака с лапа, за да го затоплим, а после да го бинтоваме. Превръзката трябваше да се сменя четири пъти на ден — изглежда това имаше предвид под „тежка работа“. Колкото до мен, бях готова да сменям лапата колкото често се налага, стига това да помогнеше на Мираж. Бях готова даже да нощувам в Парксайд и да ставам на всеки пет минути!

— Хайде, Дани — каза г-н Бууд, след като ми даде списък на съставките за лапата. — Имаме и друга работа да вършим.

— Но… — започна Дани.

— Никакво „но“, сине. — Гласът на г-н Бууд не търпеше възражение. — Трябва да проверим и другите коне. Това ми напомня, че Лаура е оставила съобщение, че една от подковите на Мъни е паднала. Не се тревожи, можеш да се върнеш и да помогнеш на очарователната си възлюбена по-късно.

Цялата се изчервих, когато каза „възлюбена“, но от друга страна ми стана много приятно. Това означаваше, че Дани е споменал за нашата връзка пред баща си.

— До скоро виждане, г-н Бууд — казах аз. — Благодаря ви, че дойдохте.

— Няма проблем — отвърна той. — Грижи се за коня. Ще намина да го видя след ден-два.

Веднага, щом като Дани и баща му си отидоха, реших да се захвана с приготвянето на лапата. Надявах се това да е магическото средство, което ще ускори възстановяването на Мираж.

Сюзън ме придружи до края на коридора, където е боксът с лекарствата за първа помощ. Влязохме да потърсим съставките, които ми трябваха за лапата. Приготовлението на доста гадно миришещата паста ни отне около половин час. Когато свършихме, ние се върнахме в моя бокс и превързахме крака на Мираж. През това време Сюзън, която бе подслушала целия ми разговор с г-н Бууд и Дани, не спираше да ме подкача.

— Мога ли да помогна, очарователна възлюбена? — попита тя смеейки се. — Нуждае ли се от още нещо очарователната възлюбена? Ммм, каква апетитна закуска — тя подуши лапата. — Имаш ли нещо против да си хапна малко?

Най-после трябваше категорично да й кажа да престане. Не че исках да съм лоша с нея или че нямам чувство за хумор. Просто исках да се насладя на спомена от този момент, а не да се шегувам с него.

Сюзън стана сериозна.

— Виж, сега е идеалният момент да поканиш Дани на кино и на вечеря у вас. Нали каза, че майка ти ще излиза утре вечер?

— Да, но не знам дали това е добра идея — отвърнах колебливо.

— Хайде, Джулия! Знаеш, че е хлътнал по теб. Или може би проявява само романтичен интерес към коня ти! — Тя ми се ухили закачливо.

— Сюзън… — разсмях се аз.

— Ами защо не — продължи тя със същия заядлив глас, като се приближи до муцуната на Мираж. — Мираж е толкова хубав! Може ли да танцува?

— Престани! — Аз се заливах от смях. — Ще го направя. Може би! — добавих след кратка пауза.

— Можеш да му кажеш, че по този начин искаш да му благодариш — предложи Сюзън. — Ако толкова те е страх да признаеш, че го искаш само за себе си…

— Сюзън, не съм страхливка! — твърдо заявих. — Ще ти покажа. Ще отида и ще го поканя. Става ли?

— Чудесно! Върви, направи го! Веднага! — тя посочи пътечката към манежа.

— Добре. Тръгвам — подадох й чесалото на Мираж. — Ти довърши. Връщам се веднага. И докато ме няма искам да почистиш бокса и да разрешиш Мираж до блясък. Ясно ли е, Пепеляшке? — пошегувах се аз.

— Ясно! — захили се Сюзън, а аз излязох от бокса с танцова стъпка.

Поспрях в горния край на рампата, за да обмисля какво да му кажа. Прекарах през главата си поне шейсет различни начина на въпроса „Искаш ли да дойдеш на вечеря?“ преди да реша да го кажа направо.

Упражнявах на ум изречението: „Дани, мама ще излиза утре вечер. Искаш ли да дойдеш на вечеря?“ докато слизах по рампата.

Но когато слязох долу получих такъв шок, за какъвто не си бях и помисляла. Като че някой ме зашлеви през лицето. Там стоеше Дани, прегърнал през рамо най-красивото момиче, което бях виждала.

Все едно, че бе излязла направо от корицата на модно списание. Тя бе съвършено красива — от безупречните си равни бели зъби до бляскавата си руса коса.

Бе висока и стройна като статуетка, а косата й — дълга, руса и права. Представях си как се разпилява около лицето й, когато завърти глава. Моята само малко се разрошва. А какво тяло имаше само! Направо бих умряла за фигура като нейната!

Те си говореха тихо. После Дани се наведе и й прошепна нещо на ухото. Тя избухна в смях. След това той я грабна и я прегърна импулсивно. Ставах все по-гневна. И тогава той го направи. Целуна я по устните.

Дани не ме видя, макар че бях само на около двайсетина стъпки от него. Бързо се обърнах и побягнах обратно по рампата. Сюзън беше коленичила и не вдигна поглед, когато влетях в бокса.

— Е, как мина? — попита тя. — Определихте ли си среща с…

— Не! — изкрещях аз. — И не искам. Мразя го! Този… този…

— Ъ? — Сюзън толкова се стресна, че изпусна чесалото, завъртя се така бързо, че се прекатури и падна по гръб върху купа сено, което използваме за легло на Мираж. — Извинявай, за един и същ човек ли говорим? Какво стана, Джулия? Какво се е случило? Не го ли покани на вечеря?

— Не, всъщност не можах — казах горчиво. Цялото ми лице пламтеше, но не с тази хубава руменина, която се появява, когато човек се изчерви от удоволствие, а с ужасни червени петна, които избиват от яд и смущение. — Беше зает, много зает!

— Зает ли? — Сюзън гледаше объркано. — За какво говориш? Хайде, Джулия, разкажи ми всичко! Какво, за бога, става?

— Виж какво — казах аз, — той беше с едно момиче, едно страхотно красиво момиче…

— Е, и? — ме прекъсна Сюзън.

— Какво „Е, и“? — сопнах се аз. Не можех да повярвам, че не разбира какво искам да й кажа. Толкова беше задръстена.

— Какво толкова, може да е някоя от трениращите или от новите инструкторки.

— Няма начин! Познавам ги всичките. Не е от тях. Освен това, защо ще целува и прегръща някоя от трениращите или инструкторките? А? Можеш ли да ми отговориш на този въпрос?

— Ами — много логично вметна Сюзън, — ти си една от трениращите, пък…

— Не ми помагаш, Сюзън! — процедих аз през зъби. Вече наистина щях да се пръсна от яд.

— Излизам — заяви Сюзън. — Отивам да видя със собствените си очи какво става.

— Сюзън, почакай! — викнах след нея, но преди да мога да я спра, тя изхвърча от бокса и се впусна да тича към рампата.

Всъщност не исках да й попреча да се махне. Предпочитах да остана сама. Чувствах се като пълна глупачка и бях бясна. Не ме беше яд само на Дани. Повече се ядосвах на себе си за това, че му се бях доверила. Бях повярвала, че само защото излизаме заедно и си държим ръцете и се бяхме целунали един-два пъти, между нас има нещо истинско. В края на краищата Дани ходеше в колеж. Сигурно бе целувал много момичета.

Макар че сега разбирам нещата по-добре, в онзи момент виждах единствено каква глупачка съм била да си разкрия чувствата пред едно момче. Трябваше да имам малко повече ум в главата си. Нима не бях научила нищо от случилото се с родителите ми?

Нямах представа какво става на манежа докато стоях горе и се самосъжалявах. Сюзън бе налетяла на Дани и момичето като бик на червено. По-късно Дани ми описа сцената.

— Ще ни извините ли за момент? — обърнала се Сюзън към непознатата приятелка на Дани.

— Сюзън! — имало нотка на раздразнение в гласа на Дани.

— Ако обичате! Трябва да говоря с Дани. Веднага! — Сюзън игнорирала Дани и се обръщала директно към момичето.

— Разбира се — казало момичето, доста озадачено. Тя се обърнала към Дани. — Слушай, и без това трябва да си тръгвам. Паркирала съм неправилно точно пред входа. Обещай ми, че няма да забравиш за следващия уикенд, Дани.

— Няма, Алиса. Ще ти се обадя вкъщи — извикал Дани след нея докато тя бързо се отдалечавала. После се обърнал към Сюзън.

— Сюзън, ще ми кажеш ли какво означава всичко това… — започнал Дани.

— Точно така — срязала го Сюзън. Стояла и го гледала с ръце на кръста.

— Какво? — попитал Дани отново.

— Ти знаеш!

— Сюзън! Нямам представа за какво си се разгорещила толкова. — Горкият Дани. Нямаше много опит със стенографския маниер на говорене на Сюзън.

— Мислех, че харесваш Джулия — рекла Сюзън.

— Така е. — Дани започвал вече да негодува.

— Тогава коя беше тази? — поискала да узнае Сюзън.

— Тази? — Дани започнал да се оглежда наляво и надясно. После изведнъж се сепнал и избухнал в смях. — Тази ли?

— Радвам се, че намираш нещата толкова забавни — сопнала се Сюзън. — Аз обаче не виждам нищо смешно.

И точно тук нещата се объркали. Ако Сюзън бе останала, за да чуе обясненията на Дани и после ми бе предала неговите думи, всичко щеше да се изясни. Но, каквато си е предана приятелка, тя избухнала в плач, понеже много се разстроила заради мен, и си тръгнала, като оставила Дани да седи и да се чуди тотално объркан.

Все още бях в бокса и разчесвах Мираж, когато стъпките на Дани прогърмяха по рампата.

— Трябва да поговорим! — отсече той като стигна до бокса.

— За какво? — попитах с престорено безразличие.

— Виж, тя е само… — започна той.

— Не ми дължиш обяснение — прекъснах го аз. Напълно съзнавах колко гадно се държа.

Внезапно настъпи пълна тишина.

— Да — каза най-после Дани. — Права си. Не ти дължа! — отвърна той и си отиде.

Веднага щом изчезна от погледа ми, избухнах в плач. Надявах се, че греша за Дани, но в този момент се убедих, че съм била права за това, което споделих със Сюзън. Глупаво беше да се доверявам на мъжете!

Глава седма

Не видях повече Сюзън до вечерта, а на следващия ден, когато се срещнахме в конюшнята, ние се разбрахме да не говорим повече за Дани.

— Просто не искам да мисля за това каква глупачка се оказах — казах й аз.

— Но не ти, а той беше виновен, Джулия — настояваше Сюзън.

— Не е така, аз се държах като страхливка и глупачка — разсеяно прокарах ръка по гривата на Мираж. — Аз бях тази, която градеше надежди. Обещай ми, че повече няма да приказваме за това.

— Добре — съгласи се тя с въздишка. — Обещавам.

Получи се нещо много странно. Със Сюзън никога не са ни липсвали теми за разговор, но сега, с тази тема табу, никоя от нас нямаше какво да каже. По принуда съсредоточихме цялото си внимание върху Мираж.

Следващите няколко дни бяха невероятно скучни. Един следобед видях камиона на г-н Бууд паркиран пред конюшнята, но си останах горе докато не си тръгна. Дани също не правеше усилия да ме намери.

Сюзън и аз сменяхме лапата на Мираж по четири пъти на ден — точно според инструкциите на г-н Бууд. Трудно бе да се прецени дали тя му помага. Естествено, не можех да яздя Мираж. Вместо тренировки, той всеки ден се радваше на разчесване, обтриване и нежни грижи с часове.

Всеки притежател на кон трябва да има основни ветеринарни познания, за да може да оказва елементарна помощ на коня си. Няма значение колко си богат, просто няма смисъл да викаш ветеринар за всеки прост проблем, с който можеш да се справиш и сам. Също като при хората, когато имаш лека настинка или слабо навехнат глезен, не тичаш веднага при лекар, нали? Викането на ветеринар при най-малкото неразположение на коня е като да ходиш при дерматолога за всяка появила се пъпка.

Към края на седмицата Мираж като че започна да се оправя. Подутината на крака му бе спаднала малко. Макар че няколко дена не бях слагала никаква тежест на гърба му, реших, че няма да е зле, ако го оседлая и го потренирам малко на корда на плаца.

Кордата е дълга около двайсет стъпки. Закачва се за поводите или оглавника на коня. Заставаш в центъра на манежа и започваш да разхождаш коня ходом или в тръс около себе си. За да накарат коня да се движи на корда, някои хора използват дълъг камшик, с който плющят зад хълбоците му. Мираж обаче бе обучен да се подчинява на устни команди, което означава, че единственото, което трябва да правя, е да му казвам как да върви — ходом, тръс, галоп или да спре.

След като му сложих оглавника и завързах кордата, аз подкарах Мираж по рампата към манежа. Трябваше да изчакам докато свърши часът на начинаещите, преди да отида в центъра на манежа и да започна да работя с Мираж.

Най-голямата опасност при кон, който е лежал болен, е първата тренировка. След като е бил затворен за известно време, конят може да се разлудува и да се нарани. То е като с малките деца. През първия ден, в който им се разреши да напуснат леглото, след като са боледували няколко дни, те се втурват да играят, могат да се преуморят и отново да се разболеят.

Мираж не бе излизал от бокса си почти седмица. Кипеше от енергия и не исках да го напрягам прекалено много през първата му тренировка.

Обикновено само закачам края на кордата за оглавника му, но днес си направих труда да прекарам въжето през самия оглавник, така че ако се разиграеше много, да го дръпна рязко. Въжето щеше да го притисне по носа, а това трябваше да го усмири и да го направи по-внимателен. Надявах се да не стане нужда, но знаех, че е по-добре да го заболи малко, отколкото да го оставя да се нарани по-лошо. Все пак, беше ми неприятно, че го правя.

Разходих малко Мираж в двете посоки, за да се раздвижат схванатите му мускули. След това се заехме със сериозна работа. Подкарах Мираж в тръс около петнайсет минути и точно бяхме спрели, за да се разхлади, когато Дани влезе на манежа.

— Изглежда съвсем добре — каза той и се приближи към Мираж. Извади бучка захар от джоба си и му я подаде на дланта си. После мина откъм хълбока му и прокара ръка по задницата, точно над опашката му. — Как е на тръс?

— Чудесно — отвърнах аз. Външно изглеждах безразлична, но вътрешно се усмихвах. Дани ми липсваше. Не бях сигурна дали вълнението ми се дължеше на присъствието му или на здравословното състояние на Мираж. Най-вероятно и на двете.

— Ще го прибирам вече — казах аз като се приближих към Мираж и откачих кордата от оглавника му.

— Мога ли да помогна? — предложи Дани.

— Разбира се. — Вдигнах небрежно рамене. — Ако нямаш какво друго да правиш.

Поведохме заедно Мираж към бокса му.

— Виж какво — каза Дани, когато влязохме. — Трябва да поговорим. Това беше братовчедка ми онзи ден.

— Не е моя работа — започнах аз.

— Слушай, почакай малко. Мислех, че сме приятели — каза той. — Трябваше да ме попиташ, преди да си наумяваш нещо.

— Просто си помислих…

— Че съм някакъв лъжец, който те разиграва?

Не отговорих нищо.

— Слушай, не съм такъв — настояваше той. — Мога да разбера Сюзън, че не ми вярва, но ти? Знам, че сме се запознали само преди няколко седмици, но смятах, че имаш по-добро мнение за мен. — Дани изглеждаше обиден и ядосан. Сега се почувствах наистина глупаво.

— Съжалявам — казах. — Прав си. Направила съм погрешно заключение.

Стояхме и само се гледахме.

— Добре — каза той най-после. — Извинението се приема. После се навъси престорено. — Гледай да не се случва повече.

Вдигнах ръка за поздрав като момичетата скаути.

— Обещавам.

Дани разкопча колана на Мираж и освободи седлото, а аз закачих веригата на халката на бокса му. Обърнах се да сваля юздата му, но в същото време и Дани посегна към нея.

Всичко стана като на забавен каданс. Ръката му покри моята. Усещах гладката кожа на оглавника под пръстите си и грубите му мазолести пръсти върху ръката си. Не чувах нищо друго, освен ударите на сърцето в ушите ми. Не можех да мисля за нищо друго, освен че искам да целуна Дани.

Внезапно той отмести ръката ми от оглавника и ме придърпа към себе си. Досега не бях забелязала колко е висок — главата ми едва достигаше раменете му.

Обви в шепи брадичката ми и обърна лицето ми към неговото. В този момент очите му имаха най-тъмносиния цвят, който бях виждала. Надигнах се на пръсти, а Дани се наведе напред. Устните ни се сляха в дълга целувка, а ръката му галеше бузата ми. Когато се разделихме, той нежно прокара пръсти по устните ми. После ме целуна леко още веднъж. Отдръпна се и ми се усмихна.

— Радвам се, че Мираж е добре — каза меко. — До утре. — Провря се под веригата и тръгна по пътечката между боксовете.

Бяхме се целували и преди и тези целувки също бяха страхотни, но в тази имаше нещо различно — нещо по-дълбоко и силно. Може би скарването ни беше накарало да разберем колко много означаваме един за друг. Когато излязох от вцепенението, него вече го нямаше.

— Джулия! Джулия! Хей, Джулия! — Очевидно Сюзън се опитваше да привлече вниманието ми от доста време. — Йо-хо! Има ли някой?

— Сюзън, извинявай. О, господи! Познай какво стана. Ела тук! Бързо! — затеглих Сюзън по пътечката към бокса. — Никога няма да се сетиш. Беше чудесно. Струваше ми се, че ще умра. Дани…

— Сдобрихте се, нали?

— Как позна? — Чудех се дали не е написано на гърба ми или нещо такова.

— Ами Дани току-що ме подмина на рампата и въобще не ме видя! — Сюзън се смееше. — Освен това имаше червило по устата, но не мисля, че е неговият цвят!

Сега ме загледа по-отблизо.

— Изглежда е твоето. Ама, че изненада. Цялото се е размазало!

Изтрих устните си с края на фланелката.

— Така по-добре ли е?

— Аха. И така…? — Все още не бях казала на Сюзън за другите пъти, когато се бяхме целували. — Беше ли невероятно романтично? Очите му отворени ли бяха? А твоите? Обзалагам се, че се целува фантастично. Нали? Ъ? Хайде, Джулия, говори!

— Сюзън! Знаеш ли какво, гледаш много телевизия. Май ще трябва да си поприказвам с родителите ти за това.

Тя не каза нищо повече, но бях сигурна, че умира от любопитство.

— Беше възхитително — признах мечтателно. — Той е просто… Не знам… Беше толкова…

— Хайде, Джулия. Говори по-смислено. Искам подробности!

Точно се канех да й разкажа всичко, когато чухме Дениз, Пени и Лаура да се смеят, качвайки се по рампата. Трябваше да отложим останалата част от разговора ни докато другите момичета си отидат.

— И така, Пени, кога е купонът? — Гласът на Дениз се разнасяше от бокса на коня й от другата страна на етажа.

Всяко лято през последните четири години родителите на Пени и позволяваха да направи купон в чест на „първия уикенд на месец август“. Това бе най-голямото събитие на лятото и ние всички с нетърпение го очаквахме.

На последните три купона ходихме заедно със Сюзън. Като че ли с всяко изминало лято събирането ставаше все по-изискано. Тази година Пени каза, че ще бъде тематично парти — бал с маски.

Не бях много ентусиазирана от идеята. Знаех, че Лаура, Пени и Дениз вече си бяха купили много скъпи карнавални костюми. При нас със Сюзън и дума не можеше да става за такова нещо. Искам да кажа, че един от техните костюми струваше колкото таксата ми за цял семестър в колежа.

— Бал с маски. Каква прелест — каза мама, когато й съобщих за купона. Каза го с този наистина дразнещ „майчински тон“.

— Мамо, това не е някакво тъпо парти, а истински бал — протестирах аз, — истински бал с маски. Трябва да имам истински костюм.

— Виж сега — каза мама и потърка с ръце очите си — ще измислим нещо, както направихме преди няколко години за празника на Вси светии.

— Мамо! — Направо подскочих от масата в кухнята. — Последния път, когато празнувах празника на Вси светии, бях на дванайсет години. Това не е преди няколко години, а цели пет. Тогава бях малко момиченце. Освен това, всички ще си купят или вземат на заем истински костюми. Просто не мога да отида завита в някой стар чаршаф и да се правя на дух! Не става.

— Не знам какво искаш от мен да направя. — Мама се ядоса. — Знаеш, че нямаме пари за маскарадни костюми ако не можеш да измислиш нещо, което можем да си позволим, просто не ходи! Толкова е просто! Изборът е твой, Джулия!

Избягах разплакана от кухнята и оттогава не бях повдигала този въпрос. Мама имаше право за парите, но не беше моя грешката, че сме толкова бедни. Още веднъж почувствах, че аз съм тази, която трябва вечно да страда заради това, че мама отказа да приеме издръжката.

Трябваше да си сменя училището. Трябваше да се преместим. Трябваше да се откажа и от Мираж. Като че ли все аз трябваше да страдам заради грешките на другите.

— Имам най-страхотния костюм — чухме със Сюзън да казва някой. Беше Пени, естествено. Спогледахме се и се сръгахме. Бяхме решили, че ще идем или облечени като ездачи с екипите си за шоуто, или най-нормално, все едно, че не сме знаели, че ще е бал с маски. Не беше идеалното разрешение, но поне нещо, което можехме да си позволим.

Това бе първата година, когато Сюзън и аз нямаше да отидем на купона като „двойка“. Преди скарването Дани бе приел да ме придружава. Сюзън щеше да покани някой съученик от класа.

— Хайде да видим какво става — предложих на Сюзън.

— И какво ще правим с нашия малък проблем? — чухме Лаура да пита докато се прокрадвахме по пътечката.

— Нямам представа — отвърна Пени. — Не знам какво да й кажа.

— Ами защо просто не й… — Лаура замлъкна като ни видя да се приближаваме.

— О, здравейте — Дениз ни махна с ръка докато пълнеше една кофа с вода от крана пред бокса на нейния кон. — Как е Мираж?

— По-добре — отвърнах бодро. — Благодаря. Какво ново, момичета?

— Нищо особено. — Лаура надникна от бокса си. — Ще отидем да пояздим. Ще дойдете ли?

— Разбира се! Ще отида да приготвя Тъндър. — Сюзън спря и ме погледна. — Ти ще дойдеш ли?

— Не мога. Не още. Може би утре. Не искам да претоварвам Мираж. — Погледнах Сюзън, която все още се колебаеше. — Ти върви. Ще разчеша Мираж и ще се помотая докато се върнете. После може да отидем да си вземем нещо за хапване.

Хванах Сюзън за ръка и я поведох към бокса на Тъндър.

— Хайде. Ще ти помогна да го приготвиш.

Като се скрихме в бокса, ние се спогледахме. „Проблем?“ — изрекохме едва доловимо.

— Не знаех, че Пени има някакви проблеми? — прошепнах на Сюзън.

— Ако наистина има, бъди сигурна, че ще ги прехвърли на някои друг — пошегува се Сюзън. Не че не харесвахме Пени. Харесвахме я. Беше готина, само дето знаехме слабостите й.

Сюзън и останалите възседнаха конете и потеглиха на езда, а аз останах да се грижа за Мираж. Когато свърших, слязох долу и седнах да гледам уроците на манежа.

Понякога можеш да научиш едно друго безплатно ако се случи да има урок някой добър ездач. За съжаление обаче, сега тренираха само двама начинаещи, на които им викаме „Нагоре! Надолу!“, защото инструкторът прекарва по-голямата част от времето само да крещи на учениците командата „Нагоре! Надолу!“ докато ги учи как да облекчават коня на седлото в тръс.

Оставих мислите си да се реят безцелно и макар че започнах с най-добри намерения, единственото, за което можех да мисля, бе Дани.

Глава осма

Най-меко казано, времето в Ню Йорк е непредсказуемо. Един ден може да е 80 градуса по Фаренхайт без никаква влажност, от този вид дни, когато си казваш „Чудесно е, че съм жив“, а на следващия ден може да е толкова горещо, че просто да не ти се иска да излезеш от къщи. Полицаите наричат такива дни „време само за убийства“, защото когато влажността на въздуха стане толкова висока, колкото и температурата, хората направо откачат.

Когато се събудих тази сутрин, денят очевидно бе такъв. Взех си студен душ и докато се подсуша, шията ми вече лепнеше от пот. Беше твърде горещо за ботуши и бричове, затова навлякох един стар чифт джинсови шорти и маратонки на бос крак. Измъкнах бяла фланелка с презрамки от чекмеджето и я облякох. Това бе любимата ми фланелка през миналото лято, но за моя изненада открих, че, ами, доста ми бе отесняла. Нямаше как да изляза с тази впита блузка.

Всъщност от всички промени, които ставаха в живота ми през това лято, тази беше единствената, която не ме огорчаваше. Чаках я откакто съученичката ми Дана Дейвис си купи първия сутиен още в четвърти клас. Време ми беше!

Започнах да тършувам в купчината дрехи, които като че винаги се търкаляха на пода на шкафа ми, докато намерих една жълта фланелка с триъгълно деколте и къси ръкави. Грабнах ножиците от чантичката си и бързо я прекроих във фланелка без ръкави.

Мама вече бе в кухнята и правеше кафе. Грабнах една голяма чаша, на която пишеше „Предпочитам да яздя“, и посегнах към кафеника.

— Почакай докато кафето заври — каза тя.

Облегнах се на умивалника и сложих обратно чашата. Мама ми хвърли бърз поглед.

— Това не е ли нова фланелка?

— Не е нова, а променена — поправих я аз. — Нямах нищо достатъчно тънко да облека, затова отрязах ръкавите на тази. — Погледнах настрани. — Малко са ми, хм, омалели миналогодишните фланелки.

— Забелязах — каза мама. — Може да отидем на пазар тази седмица и да ти потърсим някой нов сутиен и една-две фланелки. Искаш ли?

Поради някаква причина тази тема малко ме смути. Това, че бе забелязала, че съм наедряла в бюста ме накара да се изчервя, но и бях благодарна за предложението.

Мама се усмихна и ме прегърна.

— Добре ли прекарваш лятото? — По погледа й познах, че това не беше случаен въпрос.

Кимнах с глава.

— Много добре, мамо. Още веднъж ти благодаря. Но нали разбираш, лятото свършва и всички тези работи.

— Просто исках да ти дам…

— И аз, мамо, но няма значение — прекъснах я аз. — Наистина.

Нямах нищо против да обсъждаме светския живот на мама, или по-скоро липсата на такъв, но винаги се изнервях, когато темата се изместваше към моя светски живот или лични работи.

Просто веднага след развода почувствах, че мама си има достатъчно неща, с които да се справя, затова престанах да я товаря с моите проблеми. Реших, че мога да се оправя с тях и сама.

Така или иначе, тези мисли и разговори не бяха много подходящи за толкова рано сутринта, затова реших да пия кафе при Джейк, прегърнах мама и тръгнах да излизам. Слязох по стълбите и бавно поех към Парксайд. Времето беше прекалено горещо и тежко, за да правиш нещо бързо.

Когато пристигнах в конюшнята, видях Сюзън да работи на манежа с Тъндър. Махнах й с ръка за поздрав и изтичах горе да видя Мираж. Предния ден нещо не беше добре и се безпокоях за него.

Когато влязох в бокса, той ядеше. Взех от кофата му шепа овесени ядки и се присъединих към закуската му. Знам, че звучи неприятно, но това са същите ядки, които се продават в пликовете със смес от сухи овесени и орехови ядки, стафиди и захар.

Чак когато Мираж свърши закуската си забелязах закачения на стената плик с моето име. Чудесно знаех какво има вътре. Все пак, обзе ме голямо вълнение докато го отварях и разглеждах адресираната до мен покана.

Колкото по-екстравагантни бяха сбирките на Пени, толкова по-изискани ставаха и поканите й. Тази беше изписана с релефни украси и заврънкулки:

„УРА!

Отново е време…

Четвъртият ежегоден купон на Пени.

Първият уикенд на месец август.

575 Парк Авеню, Пентхаус

Начало 20.00 ч.

Край — до пълно изтощение

Елате костюмирани.“

В дъното на поканата Пени бе написала „Д.Л.К.“, което означаваше „Доведи си личен кавалер“.

Както казах, това бе първата година, в която щях да отида с момче. От несигурното ни и малко трънливо начало аз се виждах често с Дани, но повечето време прекарвахме в конюшнята или ходехме на кино. Доста се притеснявах за купона. Не знаех точно как да се държа с гадже на такова голямо светско събиране. Пък и много се вълнувах, че отивах именно с Дани. Освен това много исках да покажа пред всички какъв красив приятел имам.

Затичах се надолу да намеря Сюзън. Собственикът на Тъндър го яздеше, а Сюзън седеше на блокчето и ги гледаше.

— Кое момче ще поканиш? Какво ще облечем? — изрекох на един дъх. — С костюми за езда ли ще ходим или ще се правим, че не знаем? Ти избираш. — Бях започнала да се изразявам като Сюзън.

Тя ме погледна и се нацупи.

— Няма да ходя — каза и се загледа право напред.

— О, стига! Няма значение, че нямаме костюми. — Сега, когато имах Дани, това наистина нямаше значение за мен. — Ще прекараме хубаво — продължих аз. — Освен това ще можем да одумваме костюмите на останалите.

Сюзън ме погледна така, като че ли искаше да ми каже нещо, но не знае как да започне.

— Не е там работата — каза тя. Пак погледна встрани. Струваше ми се смутена.

— Да не би съученикът ти да е отказал да дойде? Можеш да поканиш друг! Сигурна съм, че има десетки момчета, които ще се избият да излязат с теб.

— Това няма нищо общо — отвърна тя.

— Тогава какво има? — Нямах никаква представа за какво говори, или по-точно, за какво не говори.

— Виж какво, не става въпрос за костюмите — каза най-после. — Скарах се с Пени.

Вдигнах рамене и огледах манежа.

— Ще се сдобрите. И друг път се е случвало. — Пени наистина можеше да се държи гадно, но обикновено след това се извиняваше.

— Да, но ти няма да й простиш — промърмори Сюзън под нос.

Сграбчих я за раменете и я обърнах към себе си.

— Говори на английски, Сюзън. Кажи ми бавно и ясно за какво говориш, защото нищо не разбирам.

— Добре — съгласи се Сюзън и си пое дълбоко въздух. Видя ли какво пише в поканата, онова съкращение Д.Л.К. — попита тя.

Кимнах.

— Е, ама ти не можеш — изрече тя и заби поглед в краката си.

— Какво не мога? — Изглежда много бавно загрявах, защото все още не разбирах накъде бие.

— Те ме помолиха… не, Пени ми каза да ти кажа, че не можеш да заведеш Дани на купона.

— Моля? — попитах недоумяващо. Не можех да повярвам на ушите си.

— Той не е… — Сюзън потърси точната дума, която Пени и другите бяха използвали — … подходящ. Това е. Казаха, че не е подходящ.

Усетих, че цялата се изчервявам. Първо ме изби горещина, после ме полазиха студени тръпки, накрая се облях в пот. За пръв път през живота си направо онемях.

— Казах им, че това е отвратително — започна Сюзън. — Но…

Пуснах Сюзън, обърнах се настрани и се загледах в поканата си. После избухнах в плач и я разкъсах на безброй парченца. Хвърлих ги ядно във въздуха и те се разпиляха по пода на манежа. После побягнах.

До този момент наистина не бях осъзнала как тотално се е променил животът ми след развода на нашите. Знаех, че татко си е отишъл завинаги. Знаех, че имаме по-малко пари. Знаех, че съм по-различна, но нямах представа до каква степен съм се отчуждила от предишния си живот и приятели. А сега, само защото бях избрала да съм с Дани, бях скъсала тотално нишката. Или може би Пени и останалите бяха тези, които се бяха отдръпнали от мен… бяха прерязали връзките си с мен.

Макар и много разстроена, разбирах, че не ми пука толкова от това, че нямаше да отида на този глупав купон. Болеше ме, защото тези снобки мислеха, че могат ей така, с лека ръка, да изключат Дани, само защото смятаха, че е от по-долна класа. От начина, по който гледаха на Дани, те изключваха и мен.

Преди две години, когато татко си отиде, положението ми в обществото се промени, но чак сега осъзнах, че и убежденията ми са се променили. Не че бях решила да харесвам или не харесвам хората според това колко пари имат. Просто установих, че бях започнала да избирам приятелите си заради това какви са, а не колко пари имат.

— Джулия, почакай! — Сюзън се развика след мен.

Излязох на улицата със замъглени от сълзи очи. Бях страшно ядосана. Чувствах се предадена от тези примадони. Камионът на г-н Бууд точно потегляше, но не спрях, когато Дани ме повика по име. Просто не можех да разговарям с него точно сега. Исках само да се махна колкото се може по-далеч от Парксайд.

Винаги досега конюшнята е била моето спасително убежище. След това, което се случи обаче, вече не се чувствах сигурна там. Стана ми противно и дребнаво. Не самото място, а онези снобки там горе ме караха да се чувствам така.

Исках да си събера мислите и да се овладея, преди да съобщя на Дани, че няма да ходим на купона. Не беше необходимо да узнава, че не е добре дошъл в тяхното общество. Исках да го предпазя. Що се отнасяше до мен, знаех, че щом не искат Дани, значи не искат и мен.

Едва по-късно обаче научих от Сюзън какво се бе случило, след като напуснах Парксайд. Дани много се разтревожил като ме видял да излизам тичешком. Отишъл на манежа да потърси Сюзън, защото смятал, че тя ще може да му каже какво ми е станало. Решил, че се е случило нещо с Мираж.

— Какво става? — попитал Сюзън, веднага, щом като я зърнал. — Нещо с Мираж ли? Пак ли куца?

Сюзън го изгледала от блокчето, на което продължавала да седи, и само мълчаливо поклатила глава.

— Да не е болен някой? — Дани се държал като обезумял. — Сюзън! Какво става?

— Виж сам — казала тя и му подала нейната покана за купона. — Виждаш ли тези букви, Д.Л.К.? Знаеш ли какво означават?

Дани кимнал.

— Е, ти си „К-то“, само че с тази разлика, че не можеш да си „К-то“, защото тези задръстени.

— Аз съм кавалерът? — прекъснал я Дани малко объркан. — Нали това означава буквата „К“?

— Не съвсем — търпеливо обяснила Сюзън. — Ти си момче.

— Радвам се, че си забелязала — отвърнал Дани сухо.

— Ами, тези така наречени „приятелки“ на Джулия не искат ти да бъдеш нейният кавалер.

Внезапно на Дани му прищракало… но не съвсем. Започнал да отстъпва.

— Значи не ме искат на купона? Синът на един ковач не е достатъчно добър за тези надути малки пикли?

Сюзън кимнала.

— Да, но…

— Казала си на Джулия. — Това прозвучало като твърдение, а не като въпрос. — Затова побягна така от конюшнята — до тук всичко му било ясно. — Затова не спря, когато я повиках — за нещастие обаче, тук логиката му изневерила. — Тя вече не иска да има нищо общо с мен…

Сюзън започнала да протестира, но Дани си тръгнал и не поискал да я изслуша. За втори път тази сутрин Сюзън била изоставена да седи самотна на блокчето.

Аз избягах от конюшнята с една-едничка мисъл в главата — да остана сама. Трудно е обаче да намериш усамотение в град като Ню Йорк. Всъщност, единственото място, където можех да остана необезпокоявана, бе покривът. Затова именно се отправих натам.

Останах без дъх докато изкача шестте етажа. Отпуснах се до комина, без да осъзнавам, че седя откъм забранената страна. Гледах директно към нашия бивш апартамент.

Вече се бях отдала на самосъжаление. Ужасно се ядосвах на Пени, но колкото и да е странно, още повече ме бе яд на баща ми.

Бях дълбоко убедена, че този инцидент, както и всичките ми други проблеми, бяха изцяло по негова вина. Все пак разбирах, че той не беше отговорен за подлостта на Пени, както и за заболяването на Мираж.

Но отново и отново трябваше все аз да страдам от егоистичните му постъпки. Тази мисъл доведе само до нов изблик на сълзи.

Най-после се успокоих дотолкова, че да осъзная, че не само баща ми не е виновен, ами че не искам повече да го виня за нищо. Като му стоварвах отговорността за всичко, аз просто му позволявах да има прекалено голямо влияние върху живота ми. Не трябваше да обвинявам никой.

След това се случи нещо странно. Колкото повече се ядосвах на Пени, толкова повече намаляваше тревогата за живота ми по принцип. Тъпият купон вече изобщо не ме интересуваше, нито пък онези фукли. Нямах търпение да се върна в Парксайд и да кажа на Пени и компанията и да вървят по дяволите с превзетото си парти.

Когато слязох от покрива се почувствах освободена от всички тези мисли, които ме огорчаваха от толкова дълго време. Не ме тревожеше фактът, че нямам пари. Не се безпокоях от това, че Дани можеше да се окаже като баща ми. Бях се освободила от зависимостта си от Пени, Дениз и Лаура. Вече не ми пукаше дали ще ме смятат за „готина“ или не. Вече нищо от тези снобски глупости не ме засягаше.

Когато се върнах в Парксайд, Дани подковаваше пред конюшнята един от конете. Знаех колко подути и зачервени са очите ми, но това също не ме интересуваше, защото сигурно вече бе свикнал с тази гледка. В края на краищата, почти все в този вид ме виждаше откакто се бяхме запознали. Беше наистина трудно лято.

— Здравей. — Аз се усмихнах широко.

Дани едва вдигна поглед от копитото, върху което работеше.

— Какво правиш? — това бе един от серията ми тъпи въпроси. Искам да кажа, какво друго можеше да прави с конско копито в скута си, освен да го подковава? Все пак, въпросът ми не заслужаваше отговора, който получих.

— Работя, Джулия. — Гласът му бе пропит със сарказъм. — Нали разбираш, работя. Това е нещо, което бедните хора правят, за да имат какво да ядат, къде да спят и с какво да се обличат.

Бях шокирана.

— Какво ти става? — попитах. — Казах само „Здравей“. Не виждам защо трябва да се нахвърляш по този гаден начин.

— Слушай — каза той като пусна копитото на коня. После се изправи и ме изгледа гневно. — Не ти дължа обяснение. Не ти дължа нищо друго, освен качествено подковаване на коня ти. За това ми плащат. Разбра ли?

Усетих как очите ми се пълнят със сълзи за стотен път през този ден.

— О, и между другото — продължи той, — надявам се, че не си останала с погрешно впечатление за нас двамата. Никога не съм искал да се отнасям към теб по друг начин, освен с професионална любезност. Чудесно знам разликата в нашето положение, мадам!

— Но… мислех… искам да кажа…

Дани ме изгледа унищожително. После се наведе, вдигна отново копитото на коня и продължи да работи. Забравила всичко, което си мислех, че съм научила и разбрала, аз побягнах обляна в сълзи и се скрих в бокса на Мираж. Така ме намери Сюзън — да хлипам, облегнала глава на шията на Мираж.

— Джулия, не плачи. — Тя сложи ръка на рамото ми, за да ме утеши.

Никога не съм разбирала защо хората винаги казват така. Никой никога не слуша тези утехи и не спира да плаче. Поне аз със сигурност не го правя.

— Ама сериозно, не мога да повярвам, че още плачеш за купона. Те са само едни…

— Не е за това — успях да изхлипам през сълзи. — Заради Дани!

— Сигурна съм, че ще го преживее. — В гласа й имаше съмнение. — Искам да кажа, че доста се подразни тази сутрин, когато му казах…

— Ти си му казала? — прекъснах я аз. — Сюзън, говори ясно. Какво му каза? Кажи ми точните си думи. Моля те.

— Ами, той дойде да ме попита какво ти е. Като му казах обаче какво е казала Пени, той така се разбесня, че не остана, за да чуе как си се разбесняла ти.

Последва дълга пауза, защото обмислях нещата.

— Джулия! — възкликна Сюзън. — Защо се усмихваш? Какво става?

Прегърнах я и й казах, че се връщам веднага. Беше само подозрение, но почти бях сигурна какво е станало с Дани. Този път той бе направил прибързани заключения. Той беше този, който нямаше достатъчно доверие в мен. Трябва да призная, че колкото и да се разстроих от поведението му, поне веднъж не се бях държала като жалка страхливка.

Слязох тичешком по рампата, изтичах през манежа и излязох навън, където бе паркиран камионът. Дани точно сваляше подковите на един кон.

— Здравей. — Това бе стандартният ми поздрав — не много оригинален, но пък директен.

Дани вдигна поглед.

— Е, бързо си се съвзела. Уредиха ли се плановете за купона. Да не би вече да си си намерила друг кавалер?

— Знаеш ли, много си симпатичен! — Цялата сияех в усмивка.

Сега беше негов ред да изглежда объркан.

— Знам какво мислиш и просто искам да знаеш, че няма да ходя.

— Защо, не можа ли да си хванеш гадже? — попита той саркастично.

Прегърнах го през врата.

— Май се опитваш да се откачиш от мен — казах закачливо, — но не искам нито ти да ме пускаш, нито пък аз ще те пусна. Все още имаме уговорена среща за вечерта на купона и аз държа на нея.

Звучах по-уверена, отколкото се чувствах. Не бях сигурна, дали се опитваше да се откачи от мен или наистина беше бесен, но реших да предположа най-доброто за някого — ей така, за разнообразие! Струваше си да опитам.

Дани ме погледна, искам да кажа, че за пръв път през този ден ме погледна истински, право в очите. Затаих дъх и зачаках какво ще каже.

— Сериозно ли говориш? Сигурна ли си? Мислех си, че този купон означава много за теб. — Сложи ръце на хълбоците ми.

— Така беше. — Приближих се към него така, че телата ни се докоснаха. — Но ти означаваш много повече.

Дани се вторачи в мен.

— Чакай да отгатна. Трябваше да ти имам по-голямо доверие и да те попитам, преди да реагирам така. Нали?

— Да. Ако ще ходим заедно… — започнах аз, но целувката му заглуши останалите думи.

— Джулия — каза той като се отдръпна. — Искам да сме заедно. Но не само ти се чувстваш несигурна понякога.

— Добре. Значи се разбрахме? — Усещах как гласът ми трепери.

— Засега — усмихна се той. — Когато стане нещо трябва да си говорим, а не да бягаме. Това важи и за двамата.

Кимнах с глава.

— Сигурна ли си?

Точно в този момент Пени, Лаура и Дениз се появиха зад ъгъла, яхнали конете си.

— Здравей, Джулия! — извикаха в един глас.

Усмихнах се на Дани и залепих една голяма целувка на устните му.

— Съвсем сигурна — прошепнах тихичко. Той се усмихна и ме целуна в отговор.

Какво ли не бих дала да видя изражението на лицата на тези снобки, но в момента бях прекалено заета в прегръдките на Дани, за да си правя труда да гледам към тях.

Глава девета

Мислех си, че след сцената с Дани пред конюшнята всичко ще е наред. Знаех, че Пени и останалите момичета, ще бъдат шокирани, че съм предпочела приятелството на Дани пред тяхното, но от друга страна нямаше да им навреди ако им смачкам малко фасона. Освен това бяха толкова егоцентрични, че едва ли това щеше да ги разстрои за дълго. Нямах представа обаче колко съм ги раздразнила, докато не започнаха да се случват разни странни работи.

Първо не можах да намеря кофата си за вода, а после и чесалата ми изчезнаха. И, естествено, те се държаха като че не съществувам. Минаваха покрай мен и не ми казваха дори едно „здравей“.

— Искаш ли да им кажа нещо? — попита Дани един ден, когато най-неочаквано открихме чесалата, заровени в купчина сено.

— Струва ли си? — попитах небрежно.

— Джулия — каза Дани и взе ръката ми, — не е в това работата и ти го знаеш.

Веднага станах сериозна.

— Виж, Дани, скоро ще им писне. А и не можем да докажем, че те са го направили.

— Точно така! — изсумтя Дани. — Конете са го направили в знак на протест срещу качеството на сеното — каза саркастично.

Разсмях се.

— Разбираш какво искам да кажа. Карай да върви. — Толкова бях щастлива от отношенията си с Дани, че просто нямах време да се огорчавам. А заради тези момичета определено не си струваше човек да се натъжава.

Всъщност беше ми по-неприятно заради Сюзън, отколкото заради самата мен. В края на краищата аз си имах Дани, и макар че Сюзън имаше мен, това бе само за още няколко седмици. В края на лятото, когато отидех в колежа, тя щеше да остане в Парксайд, това свърталище на богаташки и снобки.

Макар че бях много щастлива с Дани, непрекъснато се тревожех за Мираж. Ден-два беше добре, после отново започваше да куца. Бучката уж поспадаше малко, после изведнъж се издуваше и ставаше пак толкова голяма, колкото преди. Опитах всички домашни церове, които знаех. Вече беше време да повикам ветеринар.

Бях си спестила малко пари от дрехите за училище, но скоро разбрах, че щяха да ми стигнат единствено да повикам ветеринаря на конюшнята, д-р Новеград.

Вече повече от двайсет години д-р Новеград бе домашният ветеринар на конюшнята. По време на лятната смяна на лагера по езда той изнасяше лекции един път седмично. Показваше на учениците как да хранят и да се грижат правилно за конете и как да им оказват елементарна първа помощ.

Беше прочут с прямотата си и безцеремонните си маниери — както по отношение на конете, така и към собствениците им. Винаги повтаряше, че макар да лекува конете, обикновено собствениците са тези, които като че ли повече се нуждаят от лечение.

Д-р Новеград направи с Мираж същото като Дани и аз преди това. Той накара коня да повърви в тръс, за да провери колко куца, и предложи да бинтоваме крака и всичко останало. После реши да му направи лабораторни изследвания и рентгенова снимка.

Трябваше да чакаме два дни за резултатите. Не ще и дума, че това бяха двата най-дълги дни в живота ми. Дани се опитваше да ме разсейва, като ме караше да отгатна какво е намислил за специалната ни среща, която бе запланувал за петъчната вечер на купона. Не ми казваше нито какво ще правим, нито къде ще ходим. Непрекъснато си шушукаха и се кикотеха със Сюзън зад гърба ми, като двама истински съзаклятници.

Един следобед Пени и Лаура нарочно си говореха високо за купона, за да мога да ги чуя. С Дани бяхме в бокса на Мираж. Той все повече се дразнеше от държанието им и най-накрая не издържа и извика:

— Джулия, имам страхотна идея за срещата ни за вечерта на фарса на Пени.

— Дани — започнах аз, — достатъчно е, че сме заедно. Не ми трябва…

— Хей — прекъсна ме той, — кой организира тази вечер? Ти или аз?

— Ти — отвърнах.

— Точно така. Не го забравяй! — Той се наведе и ме целуна. — Освен това имаме нещо важно да празнуваме.

— Какво?

Дани се хвана театрално за сърцето.

— Обиден съм — каза той престорено обиден.

— Така ли? За какво?

— Не мога да повярвам, че не се сещаш.

— Дани!

Сграбчи ме и ме завъртя във валсова стъпка под звуците на въображаема музика.

— Празнуваме за нас самите! Не си ли струва?

— Ами…

— Стига толкова приказки — каза дяволито и пак ме целуна.

И да исках не можех да споря повече, защото устата ми бе заета.

Колкото и да се радвах и ценях опитите на Дани да ми отвлече вниманието, все пак исках да прекарвам колкото се може повече време с Мираж.

Той не куцаше, ако не слагах никаква тежест върху гърба му, затова само му премятах оглавника и го водех до парка. Разхождах го малко по алеята за ездачи и после, пренебрегвайки всички разпоредби на Комисията по градските паркове, го повеждах към красивата потънала в зеленина ливада на север от Парксайд.

Малко поточе лъкатушеше през нея, а по бреговете му цъфтяха диви цветя. Беше невероятно тихо и спокойно. Звучи странно, но съм сигурна, че тук Мираж се чувстваше по-добре.

В деня, в който трябваше да излязат резултатите от пробите на Мираж, аз го изведох на дълга следобедна разходка.

Сюзън и Дани пожелаха да дойдат с мен, но ми трябваше малко „пълноценно време“ с най-стария ми приятел. Обичах Сюзън като сестра и мислех, че се влюбвам в Дани, но всичко това малко ме плашеше. Исках да стъпя здраво в тази единствена действителност, в която безрезервно вярвах през всичките тези години: действителността, която ми предлагаше Мираж — единственият, който винаги и предано е бил до мен.

Отидохме на малката ливада и поседяхме там около два часа. Всъщност, аз седях, докато Мираж пасеше.

Вълшебно изживяване е да наблюдаваш един кон просто като кон, а не като домашен галеник или като пони за шоу. Мираж е истински красавец, чудо на природата. Той си пасеше спокойно, пийваше си вода от поточето и през около половин час идваше да си потърка носа в мен. Не правеше нищо изключително, но всяко негово движение беше безкрайно елегантно. Този следобед бе почти идеален.

За съжаление обаче, дълбоко в съзнанието ми се таеше мисълта, че когато се върнем в конюшнята, г-н Новеград ще ни чака с новини. Достатъчно дълго се бях занимавала с коне, за да мога да отгатна, че новините нямаше да са хубави.

Дани ме очакваше, когато се върнахме в Парксайд. Нали знаете как започват кошмарите, онази част от съня преди чудовището да се е появило или ужасните работи да започнат да се случват, онези мигове, когато будното ти съзнание крещи предупредително „Събуди се!“. Е, така се чувствах, когато влязох в бокса на Мираж. Всъщност, вече бях свикнала с усещането, че едва ли не всеки момент може да се случи нещо ужасно. По-скоро се опитвах да приема мисълта, че не е задължително изненадите да са винаги лоши. В крайна сметка, фактът, че бях с Дани беше един непознат за мен елемент, но започвах да се уча да му имам доверие и знаех, че всичко ще е наред — даже повече от наред, направо чудесно.

Сюзън и Дани бяха изчистили бокса, така че Мираж го очакваше чисто сено, прясна вода и пълна кофа с моркови. Даже бяха подредили всичките му принадлежности на поличката. Всичко изглеждаше прекалено спретнато и подредено.

— Обзалагам се, че вие сте свършили всичко това — казах аз и прокарах ръка по блестящата юзда. Даже бяха излъскали мундщука му. — Не трябваше.

Истината беше, че ме полазиха студени тръпки. Продължаваше да ме преследва мисълта, че само ако можех да се събудя всичко ще е наред и кошмарът няма да започне. Мираж ще е здрав, лятото точно ще започва и дори баща ми може да е още с нас. Единственото нещо в тази фантазия, което не ми харесваше бе, че Дани може би нямаше да го има в този толкова идеален свят. Усещах, че щастието ми прекалено много започваше да зависи от него.

— Здравата се потрудихме, но сме готови на всичко за Мираж. — Фалшивата веселост на Дани бе очевидна.

— Да, нали знаеш, че и ние обичаме Мираж — вметна Сюзън. — Освен това, хубаво ще е всичко да е като ново щом си стъпи на краката. Нали, Дани?

Опитах се да се усмихна само за да не я разочаровам. Мислех, че се справям добре, но явно Дани не бе много убеден от моята игра.

— Да не те боли стомаха? — попита той. — Изведнъж направи много смешно физиономия. Да не те мъчат газове?

— Няма ми нищо — казах аз и му обърнах гръб. Ама че мъже!

Нервно крачехме напред-назад из бокса, когато дойде д-р Новеград.

— Здравей, народе — поздрави ни тихо.

Всички стояхме, мълчахме и го гледахме.

— Хмм. Изглежда имам четирима пациенти днес. — Опита се да се усмихне, надявайки се сигурно, че и ние ще му се усмихнем в отговор. Не бях единствената, която с всяка измината секунда ставаше все по-уплашена.

Дани се приближи до мен и ме прегърна през рамо, когато д-р Новеград се прокашля, преди да заговори. Вече не се усмихваше.

— Добре — каза той, — ето как стоят нещата и ще говоря без заобикалки. Положението е сериозно. Мираж има костна саркома.

Погледнах към Сюзън за помощ, но бе ясно, че и тя няма представа какво означава това. Не се уплаших истински докато не вдигнах поглед към Дани. Беше пребледнял като смъртник, а в очите му се събираха сълзи. Очевидно той бе разбрал диагнозата на д-р Новеград.

— Ъ, какво е това? — гласът ми излезе като шепот.

Почувствах как Дани стисна по-силно рамото ми.

Д-р Новеград погледна Дани. Дани си пое дълбоко дъх и ме завъртя така, че да може да ме гледа право в очите.

— Джулия, това е рак. Мираж има злокачествен тумор на костите.

Освободих се от прегръдката на Дани и се обърнах към д-р Новеград.

— Не — казах му аз. Това, което казваше, не можеше да е вярно. Бях напълно вцепенена. — Не може да е това. Не може да сте сигурен. Не сте направили достатъчно изследвания — твърдях аз. — Сигурно грешите.

Д-р Новеград поклати глава.

— Джулия, съжалявам. Мога да направя още тестове, но резултатът няма да е по-различен. Мираж има злокачествен тумор. Операцията, която вероятно няма да е успешна, ще струва хиляди долари — каза много внимателно. — Моето медицинско становище е, че вече е твърде късно да му помогнем.

Едва чувах какво говори — ушите му бучаха толкова силно.

— Джулия. — Гласът на д-р Новеград достигна до мен като че от стотици километри. — Мираж не се чувства добре, а колкото повече се влошават нещата, толкова повече ще се засилват болките му. Препоръчвам ти да го отпишеш и да позволиш да го приспят. При дадените обстоятелства това е най-доброто, което можеш да направиш.

Все още не можех да повярвам. Подобно чувство бях изпитала сутринта, когато татко ни напусна. Това ужасно, страшно чувство, че потъваш и че нещата се изплъзват от контрола ти. Чувството, че никога нищо няма да бъде същото.

Струва ми се даже, че тези първи мигове в бокса на Мираж бяха по-лоши от развода. Този път трябваше да се вземе страшно, съдбоносно решение, и то от мен.

Когато татко си отиде, изпитах странно облекчение. Той и мама се караха от месеци, а може би от години. Макар че тогава не знаех какво е направил, за да я ядоса толкова много, поне имах някого, нещо, върху което да стоваря гнева си. Не беше честно това, което казваше д-р Новеград. Звучеше ми като някаква приумица, дошла изневиделица. Просто не знаех как да се справя.

Кръвта нахлу в главата ми. Не чувах и не виждах какво става около мен. Смътно усещах, че Сюзън е хванала ръката ми, че Дани ме прегръща силно за раменете. Виждах като през мъгла загриженото лице на д-р Новеград, но като че ли всичко се случваше на някой друг.

Имах чувството, че ако не се махна от това място и от всички, ще припадна. По-късно щеше да има достатъчно време да поговоря с всички. После щяха да ме утешават.

Спомням си, че се освободих от ръката на Дани и се усмихнах на доктора. По-късно Сюзън ми каза, че това е била най-страшната усмивка, която е виждала някога, освен във филмите на ужасите. Имам смътен спомен, че благодарих на д-р Новеград за усилията. Казах на Дани, че ще се видим, когато дойде да ме вземе в седем вечерта. Не помня нищо друго, освен че стоях на тротоара пред Парксайд и вдишвах дълбоко горещия августовски въздух.

Затичах се. Бягах от всичко и всички… от Парксайд, от Мираж, от Дани, от Сюзън, и най-вече от истината и от ужасното решение, което трябваше да взема решение, което зависеше само от мен.

За нещастие поговорката гласи, че „колкото и да бързаш, от себе си не можеш да избягаш“. Колкото и бързо да тичах, спасение нямаше. Не можех да се скрия от себе си.

Глава десета

Когато се прибрах вкъщи, мама все още беше на работа. Лампичката на телефонния ни секретар отчиташе седем обаждания. Не си направих даже труда да чуя кой е бил и какво съобщение е оставил. Каква ирония само — въпреки че не желаех да разговарям с никого последното нещо, което исках, бе да остана насаме с мислите си.

Отидох в кухнята и отворих вратата на хладилника. Загледах се в съдържанието му доста дълго, макар че въобще не бях гладна. Тихото жужене на стария ни „Уестингхаус“ ми действаше успокоително. Странно нали?

Звънът на телефона ме извади от транса. Проследих обаждането по телефонния секретар. Беше Дани, който искаше да разбере дали съм добре и да потвърди срещата ни за вечерта.

Осъзнах, че ми остава само час да се приготвя. Изведнъж срещата ни стана най-важното, единственото значително нещо в живота ми. Знам, че звучи ужасно, като се има предвид решението, което трябваше да взема за Мираж, но просто не бях готова да мисля за това сега. Вече разбирах, че Мираж е част от миналото, Дани беше бъдещето и затова тази среща придобиваше нов смисъл. Може и да е глупаво, но така усещах нещата. Изтичах в стаята си и включих стереоуредбата силно. Искам да кажа, страшно силно. Музиката заглуши мислите ми и аз се оставих да ме погълне подготовката за срещата с Дани.

Захвърлих ботушите в ъгъла и свалих бричовете и фланелката. После взех най-горещия душ през живота си. Даже не го усетих. Мисля, че в този момент не чувствах нищо.

Това, как ще изглеждам, изведнъж се превърна едва ли не във въпрос на живот и смърт за мен. Исках Дани да ме обича — да ме обича и никога да не ме напуска. Май съсредоточавах усилията си само върху външността си — като че ли единствено това можеше да го накара да го направи. Бях сигурна, че поне тук мога да успея.

Най-после излязох от душа и със завита с пешкир глава се захванах с мъчителната задача да преровя гардероба, за да си избера нещо за вечерта. Все още нямах представа къде ще ме заведе, но така или иначе исках да изглеждам страхотно. Не знаех какво ще правя, ако го загубя, затова твърдо бях решила да направя всичко възможно, за да не се случи. Плашеше ме значението на това решение, но бях непоколебима.

След като изпробвах и отхвърлих буквално всичко в гардероба и чекмеджетата, се спрях на една черна мини пола и черна копринена блузка с презрамки. Добавих и елегантен черен блейзер с малки изрязани орнаменти на ръкавите, който Лаура ми бе подарила, когато майка й прочиствала гардероба след поредното пазаруване. Черни лачени обувки и сребърни висящи обици завършиха тоалета ми.

Никога не съм прекалявала с грима, но тази вечер исках да се развихря. За щастие, временно нямах пъпки, затова си сложих малко руж и грим и прескочих до спалнята на мама за сенките й за очи. Трябваше да опитам няколко пъти, докато се получи както трябва. Когато се начервих и си оправих за последен път косата, останах доволна от резултата.

Стоях пред огледалото и се съзерцавах, когато мама влезе. Беше някак нереално. Момичето, чието отражение виждах в огледалото, бе облечено страхотно. Бе безупречно гримирано и изглеждаше така, като че няма нито една грижа на света — с изключение на тъжния поглед в очите.

Мама, разбира се, проникна през цялата външна обвивка и видя само погледа.

— О, Джулия, толкова съжалявам.

— Не искам да говоря за това, мамо.

— Мисля, че е нещо, за което трябва да говориш. Какво каза докторът?

— Каза… — Поех си дъх. — Той каза, че Мираж трябва да бъде убит. — Гърлото ми така се бе свило, че се чудех как изобщо можах да го изрека.

— Има ли нещо, което мога да направя? — попита тя и се приближи.

Поклатих отрицателно глава.

— Може би… — започна тя.

— Виж — прекъснах я аз, — Дани ще пристигне всеки момент и трябва да съм готова, когато дойде. Ако започна да мисля за това, което каза докторът, ще се разплача. Моля те, мамо. — Взех ръката й. — Нека да го оставим засега. Става ли?

Обърнах глава, преди да може да отговори. По-късно щеше да има достатъчно време за всичко.

Звънецът на вратата иззвъня и ме спаси. За последен път оправих един кичур от косата си и отидох да отворя. Никога няма да забравя изражението на Дани.

— Олеле — успя само да каже.

— Какво има? Искам да кажа, здравей. — Не беше кои знае какво като начало.

— Изглеждаш страхотно. Добре ли си?

Изгледах го, докато усети колко глупаво прозвучаха думите му.

— Искам да кажа, че винаги изглеждаш страхотно — сконфузи се Дани. — Но тази вечер направо си върховна.

Все още стояхме на отворената врата. Дани ми се усмихна.

— Какво ще кажеш да опитаме отново. Здравей, Джулия, изглеждаш прекрасно.

Усмихнах се в отговор.

— Благодаря.

— Слушай, преди малко в бокса…

— Не сега. Окей? — казах бързо. — Не искам да мисля за Мираж и със сигурност не искам да говорим за него. Моля те.

— Дадено — каза Дани и ми стисна ръката. — Хайде. Да тръгваме.

Преди да успеем да се измъкнем чух мама да се прокашля зад мен. Настъпи моментът да ги запозная.

— Мамо, това е Дани. Дани, майка ми.

Дани пристъпи напред и се ръкува с нея.

— Приятно ми е да се запознаем.

— И на мен също, Дани. Слушала съм много за теб.

Толкова ми беше ясен този разговор, че реших набързо да го прекратя. Хванах Дани за ръка и казах:

— Трябва да тръгваме, мамо. Ще говорим по-късно.

При нормални обстоятелства мама щеше да ме спре и да ме попита къде отивам и точно кога ще се върна, но очевидно тази вечер бе решила, че е по-добре да ми спести въпросите.

Буквално избутах Дани от апартамента и затворих вратата зад себе си. Когато останахме сами на площадката, аз се обърнах към него и му се усмихнах.

— Къде отиваме? — В този момент видях кошницата за пикник в ръката му.

Той се захили.

— На твоя покрив! — и ми протегна галантно ръка. — Ваше благородие.

Аз направих реверанс и го хванах под ръка и така ние тържествено се изкачихме до покрива.

Дани беше донесъл одеяла да седнем по-удобно и докато аз се любувах на Сентръл Парк, той сложи една невероятна трапеза. Разопакова и подреди парче току-що изпечено говеждо, пушена пуйка, четири различни вида сирене, плодове и топли хрупкави франзели. Изглеждаше направо грандиозно.

Ние забихме носове в храната и за известно време се отдадохме само на лакомо нагъване. След като се натъпкахме до пръсване, се облегнахме на комина с чаши искрящ ябълков сок в ръка. Дани се опитваше да подхване разговор, но аз просто не подемах. Искам да кажа, че му отговарях с „да“, „не“ или „не знам“, а това едва ли може да мине за истински диалог.

Бях толкова погълната от мислите си, че едва ли осъзнавах, че съм груба. Всъщност, започвах да се изнервям. Ето ме, седя съвсем сама на покрива с момче, което много харесвам. От една страна исках нещо да се случи, но от друга — не ми се щеше истински. Колкото и да се опитвах да изкарам Мираж от ума си, мисълта за него все се въртеше в главата ми и ме натъжаваше. След няколко минути мълчание Дани скочи на крака и каза!

— Това беше лоша идея.

Вдигнах поглед шокирана.

— Какво?

— Виждам, че искаш да си сама. — Не беше ядосан, а само обиден. Знам, че искаше да си излея душата пред него.

Започна да хвърля остатъците от храната в кошницата, а аз се разплаках. Сълзите дойдоха изневиделица.

— О, Джулия, недей.

Дани ме прегърна и аз се разридах безутешно върху гърдите му. Май въобще нямаше да мога да спра, а й не ме бе грижа. Дани ме държеше в прегръдката си, люлееше ме и галеше косата ми. Най-после сълзите ми пресъхнаха.

— Съжалявам — успях да кажа все още хлипайки. — Това наистина е най-хубавото ми празненство. Толкова се радвам, че си тук — хълцах аз. — Толкова ми е хубаво.

— Аха, виждам — усмихна се той и повдигна лицето ми към неговото.

Отвърнах му с една вяла усмивка.

— Само дето съм толкова изплашена.

— Няма нищо. Можеш да говориш с мен, Джулия.

Наместих се по-удобно в ръцете му.

— Всичко в живота ми непрекъснато се променя — започнах аз. — Първо татко ни напусна и трябваше да свикна с това. Разбрах колко сме обеднели, поне в сравнение с преди, и трябваше да се приспособя. Тогава точно като започнах да свиквам с мисълта, че Мираж и Сюзън са единствените ми приятели, се появи ти. — Аз му се усмихнах. — Мисля, че още не съм свикнала с това. И сега — направих пауза — Мираж е болен и не искам да приема и тази промяна. Просто точно сега не мога да намеря нищо, което да ме направи щастлива.

Дани ме прегърна по-силно.

— Нищо, освен теб. Това е. — Това, което не му казах бе, че заедно с щастието той ми носеше и малко страх.

— Не ме интересува, че Пени и останалите не са ми истински приятелки, но ти се връщаш в колежа следващата седмица и всичко е толкова ужасно. — Трябваше да спра да говоря, защото в гърдите ми отново бързо се надигнаха ридания.

Дани ме подържа още малко. После ме отдръпна от гърдите си. Обви с ръце брадичката ми като в чаша.

— Слушай, не си струва да плачеш заради Пени, Лаура и Дениз. За Мираж обаче, да.

Разхълцах се неудържимо и сълзи потекоха по бузите ми. Дани протегна ръка и ги избърса.

— Но — продължи той — защо ще плачеш и заради мен? Няколко дни след като отида в Делани и ти ще пристигнеш в колежа си. Казах ти, че е само на десет минути път от моя. Ще можем да се виждаме непрекъснато. Ако искаш, разбира се.

Усмихнах му се през сълзи.

— Искам.

Дани се наклони и ме целуна по устните. Той започна да се отдръпва, но аз потънах изцяло в целувката. Усетих как езикът му нежно гали устните ми. Внезапно прегръдката ни стана по-силна и започнахме да се целуваме по-страстно от всякога досега. Отвътре напираха всичките ми чувства.

В този момент нямаше нещо, което да не искам да направя. Цялото ми същество се стремеше към Дани. Чувствах го по-близък от всеки друг човек. Не исках да го загубя и макар че той не настояваше да отидем до край, аз го исках.

Чудесно бе да усещам ръцете му, обвили гърба ми. Смъкнах блейзера от раменете си и целувките ни станаха още по-дълбоки. Той люлееше главата ми в силните си ръце. Започнах да издърпвам блузката си от колана на полата.

Усетих как ръката му стисна талията ми.

— Недей — настоя. Гласът му бе дрезгав.

Отдръпнах се.

— Защо? — Устните ми се разтрепериха. — Не искаш ли?

Дани рязко се изправи. Пъхна ръце в джобовете на джинсите си и отиде до края на покрива. После се върна при мен.

— Разбира се, че искам. Ти си красива, толкова красива и много те желая. Но… — Той направи пауза. — … ъ, не си правила любов преди, нали?

Поклатих глава. Не знам защо, но се почувствах някак глупаво и неловко.

Дани коленичи до мен.

— Виж, нямаш нужда от това точно сега. Не го искаш истински.

Започнах да протестирам, че наистина съм готова, но той ме накара да замълча с една нежна целувка и седна до мен. Придърпа ме към себе си и опря главата ми до силните си гърди.

— Джулия, не мисли, че и аз не го желая. Просто искам да е чудесно и за двама ни. Това, от което се нуждаеш точно сега, е някой да те прегърне и утеши, а не, е, знаеш какво. Няма да стане.

Отново започнах да плача, но този път от срам. Чувствах се като пълна глупачка.

Дани ме подържа още малко и продължи:

— Имаме много време. Нека да оставим нещата да се развият от само себе си като отидем в колежа. — Погледнах го в очите. — Можем да си позволим да почакаме. Ще бъде чудесно.

Останахме още малко на покрива. Поговорихме си за това какво ще е в училище. Обсъждахме как ще учим заедно, ще излизаме с приятелите му, ще ходим на поетични рецитали — всички нормални, ежедневни неща, за които двама влюбени студенти си говорят. Тези няколко безценни мига на покрива ме накараха да мисля за себе си като за обикновена влюбена първокурсничка и нищо повече.

Когато се прибрах в апартамента, мама вече спеше, затова тихо се приготвих за лягане. Докато лежах и се опитвах да се унеса си мислех за Мираж. Но последната ми мисъл, която ме отнесе с широка усмивка в царството на сънищата, бе колко съм щастлива, че открих Дани, и колко много неща ни очакваха заедно.

Глава единадесета

Въпреки че заспах с мисли за Дани, аз се събудих с реалността и с това, какво ще стане с Мираж. Знаех, че трябва да се съглася да го приспят. Колкото повече отлагах, толкова по-трудно щях да взема решението.

Лежах в леглото и се надявах, че ако не стана, нищо няма да се промени. Чух телефонът да звъни и мама да се обажда. След минута почука на вратата ми.

— Джулия, скъпа, за теб е. — Тя надникна в стаята.

Не бях в настроение да разговарям с никого.

— Мамо, кажи, че…

— Джулия! — Гласът й бе рязък. — Обади се на телефона.

Понякога майките се държат много странно, затова просто станах и се обадих.

— Ало — казах аз.

Последва миг на мълчание от другата страна на жицата.

— Ало!

— Здравей, Джул. — Беше мъжки глас. На баща ми.

Сега аз замлъкнах на свой ред.

— Джулия? Чуваш ли ме?

Стомахът ми се сви. Обзеха ме яд, вълнение, страх — всичко наведнъж.

— Кой е? — попитах аз. Естествено знаех кой е.

— Баща ти, Джулия.

— О! — Не намерих какво друго да кажа.

— Как си? — Като че ли и той не знаеше какво да каже.

— Защо се обаждаш? — Вълнението ме напускаше, надделяваше ядът.

— Джулия, скъпа, знам, че мина доста време…

— Около две години.

— Ъ, да. — Пауза. — Майка ти ми се обади снощи и ми каза за Мираж. Много съжалявам.

— Тя няма право да ти се обажда — изкрещях в слушалката.

— Тя има пълно право! — сега и той се ядоса. — Аз съм ти баща. Обичам те, нали знаеш.

Изсмях се в слушалката.

— Личи си от обажданията и посещенията ти.

— Просто искам да помогна…

— Не, благодаря — прекъснах го аз. — Твърде късно е. Можеше да помогнеш по-рано. Нямам нужда от теб сега!

Треснах слушалката и изтичах в стаята на мама. Тя седеше на леглото, хванала главата си в ръце. Вдигна поглед като влязох.

— Как можа! — извиках аз.

— Джулия…

— Добре сме си и без него! Той няма нищо общо с моя живот. Как можа да му се обадиш?

— Престани! — заповяда тя. — Реших, че може да искаш да поговориш с него. За Мираж. Помислих си, че искаш. — После се разплака.

— О, мамо — простенах аз и седнах до нея.

— Помислих си, че може да ти трябва утеха — призна тя. — Реших…

— Няма нищо, мамо — прекъснах я аз. — Наистина имам нужда от утеха. Но не от него. — Това бе нещо като повратна точка за мен. Бях си въобразявала с една мъничка частица от съзнанието си, че само ако татко беше с нас това нямаше да се случи. Нещата щяха да бъдат по-различни. Сега обаче разбрах, че той не можеше да ми даде това, от което наистина се нуждаех.

— Искаш ли да дойда с теб в конюшнята? — предложи мама.

— Не, благодаря — отвърнах. — Трябва да тръгвам.

Върнах се в стаята си, облякох се и излязох решително. Пристигнах пред Парксайд в осем и половина. През уикендите не отваряха конюшнята преди девет сутринта, но нощният пазач бе още там и ме пусна.

Когато се изкачих на рампата, подсвирнах на Мираж, а той изцвили в отговор. Докато влизах в бокса му не допусках мисълта, че фактически това може би е последният път, когато ме поздравява така, или пък че никога повече няма да седя до него.

Минах под веригата и започнах да говоря на Мираж тихо и успокоително. „Нали знаеш, че си най-добрият ми приятел?“ Той потърка муцуната си в мен, като че разбираше думите ми. „Правя го за твое добро. Не искаш да те боли, нали?“ Мираж започна да рие с копито земята не му беше до приказки — искаше си закуската.

Отидох в края на коридора и взех една кофа препълнена с нарязани на парчета ябълки и моркови.

Когато се върнах в бокса, заварих Сюзън, която угощаваше Мираж с бучки захар.

— Здравей — казах аз.

— Ще го направиш, нали? — попита тя. Прегърнах я и постояхме малко така. Притисках я силно. Успокоявайки Сюзън, аз самата се чувствах по-добре.

— Да — казах най-после. — Когато дойде д-р Новеград ще му кажа да приспи Мираж. — За пръв път го изричах на глас. Преди да се разплача успях да кажа: — Хайде да го приготвим.

Не знам защо, но това, че стоях в бокса със Сюзън ми действаше успокоително. Не разговаряхме — само прокарвахме отново и отново чесалата по гърба му. После почистихме копитата му и разчесахме гривата му.

Сюзън реши да ме остави за малко насаме с Мираж затова слезе долу и седна на блокчето.

— Обичам те — повтарях аз и го чешех зад ушите, което толкова му харесваше. Той проточи врат и разтегна устни срещу мен. Не можех да не се разсмея.

Малко по-късно пристигнаха Пени и Дениз. Сигурно Сюзън им бе казала какво става. Макар че все още ме бе яд на тях заради купона, знаех, че тях също ги болеше заради Мираж, защото го обичаха. Когато дойде, Лаура изтича до бокса си, измъкна една червена панделка и започна да я сплита в опашката на Мираж.

Най-после се появи и Дани. Той се качи горе заедно със Сюзън. Целуна ме и ме прегърна.

— Взела си правилното решение — увери ме той.

Просто не можех да повярвам, че още се държа и не съм рухнала. Прегръдката на Дани обаче почти ме извади от равновесие. Внимателно се освободих от ръцете му.

— Тук съм, ако имаш нужда от мен — каза той. — Сега или по-късно.

Насилих се да се усмихна, но за кратко, защото чувах д-р Новеград да се качва по рампата към бокса.

Всички се обърнаха да ме погледнат, когато той се зададе откъм ъгъла. Спря се насред пътя като видя каква тълпа се е събрала около бокса на Мираж.

— Джулия… — Кимна на всички за поздрав и после ме попита: — Реши ли?

— Да. — Поех си дълбоко въздух. — Мисля, че трябва да приспим Мираж. Днес. Сега. — Бях истински изненадана от това колко твърдо звучи гласът ми. Знам, че преди три месеца никога нямаше да мога да взема такова решение.

Д-р Новеград сложи чантата си на една бала сено и свали якето си. Погледнах приятелите си, които се бяха скупчили един до друг и плачеха.

— Ъ, вижте… — започнах аз — наистина искам да съм сама, когато стане това.

— Хайде, всички. Да тръгваме — подкани ги Дани и ги изведе навън.

Отидох до Мираж и долепих буза до шията му. Допирът на меката му козина до кожата ми бе толкова приятен и успокоителен.

Д-р Новеград се приближи и сложи ръце на раменете ми.

— Сигурна ли си, че искаш да останеш тук?

— Той е мой кон — казах аз. — Мое е решението да го приспим и ще остана с него до края. — Едва си поемах дъх.

— Браво на теб. Няма да усети никаква болка, бъди спокойна.

Д-р Новеград извади от чантата си малко стъклено шишенце и спринцовка. Вмъкна иглата в шишенцето и изтегли необходимото количество лекарство, преди да го прибере обратно в чантата си. Чувствах, че трябва да наблюдавам всичко, което прави. Това бе нещо подобно на усещането, когато минаваш покрай ужасна улична катастрофа и не можеш да се удържиш да не погледнеш натам. Казваш си, че трябва да гледаш настрани, но някаква странна сила притегля погледа ти като с магнит към смазаните коли.

После той взе малко спирт и парче памук и застана от моята страна, до главата на Мираж, която нежно люлеех. Коленичи и започна да му говори успокоително като в същото време го галеше по шията.

— Хайде, моето момче, няма да боли — нареждаше д-р Новеград, докато търсеше вена за инжекцията — А сега само се отпусни, Мираж.

Мираж получи смъртоносната доза, която щеше да го приспи завинаги, в една вена точно под шията му.

— Няма да продължи дълго — каза докторът и се изправи. — А сега ще ви оставя вас двамата сами.

Очите ми бяха пълни със сълзи и не го видях като си отиваше.

Галех шията и главата му, когато започна да трепери. Той изцвили няколко пъти, после коленичи и се претърколи на една страна. Хълцах толкова силно, че не можех да си поема дъх, но седнах в сеното и повдигнах главата му в скута си.

Нямам представа колко време сме стояли така. Най-после Мираж отвори очи, погледна ме и потрепери за последен път. После издъхна.

Следващото нещо, което си спомням, бе Дани, който стоеше до мен, галеше ме по косата и ме люлееше в ръцете си. Поседяхме още малко, после той ми помогна да стана.

— Майка ти чака долу.

— Не сега — изхлипах на рамото му. — Още не съм готова.

Постояхме в бокса на Мираж докато се наплаках. Когато вдигнах поглед към него видях, че по бузите му се стичаха сълзи. Знаех колко много страда. Макар че бях загубила Мираж, бях намерила нещо, което щеше да бъде също толкова чудесно.

Глава дванадесета

„Итака!“ Гласът на кондуктора прогърмя по високоговорителя. „Всеки, който е до тука, да слиза!“ Трескаво започнах да си прибирам нещата в раницата и да си стягам багажа като видях през прозореца, че гарата вече се вижда.

„Нима пристигнах?“ — помислих си аз. „Не мога да повярвам, че вече съм тук.“ Пътуването с влака до колежа се оказа също като лятото… свърши, преди да осъзная, че е започнало.

Точно станах от мястото си и влакът спря. Протегнах се и свалих саковете от багажника. Носачът влезе във вагона и тръгна по коридора към мен.

— Да ви помогна ли за багажа, госпожице? — попита той. Усмихна се като видя как се мъча да хвана всички торби.

— Благодаря, ще съм ви много признателна.

Носачът грабна и понесе двата големи сака все едно, че бяха перца. Последвах го по коридора към вратата на вагона.

— Внимавайте по стълбите — предупреди ме внимателно слязох на перона. Бръкнах в джоба си и извадих няколко долара.

— Заповядайте — казах му аз. — Благодаря.

Той взе парите и килна шапката си за поздрав.

— Благодаря, госпожице. Ще ви посрещне ли някои?

— Не знам. — Огледах бързо перона. — Май не.

Мисля, че видя болката в очите ми.

— Ами, приятно прекарване, госпожице.

После се обърна на пети и се качи обратно във влака. Стоях и премигвах на лъчите на късното следобедно слънце, докато влакът бавно започна да се изтегля от гарата. След няколко секунди се виждаха само светлинките на последния вагон, но скоро и те изчезнаха в далечината.

Поех си дълбоко въздух и въздъхнах. Очите ми започнаха да се пълнят със сълзи. Изведнъж осъзнах, че за пръв път от смъртта на Мираж се чувствам много самотна. Макар че Дани замина за колежа още на следващия ден, мама и Сюзън се погрижиха — независимо от протестите ми, да не оставам сама и за миг, освен когато спя. Всъщност, Сюзън оставаше да спи у нас всяка нощ.

Щеше ми се Дани да е с мен сега. Да си кажа правото щеше ми се да ме посрещне някой, който и да е.

„Я се стегни“, казах си аз. „Нищо ли не научи през това лято?“

Наместих раницата на гърба си и посегнах да вдигна саковете, които носачът бе оставил на перона. Докато се навеждах внезапно спрях, защото погледът ми улови нещо. Един висок мъж излизаше от вратата в най-далечния край на перона.

Примижах, опитвайки се да го разпозная.

Когато се приближи, различих познатата фигура и походка.

— Успя! — разкрещях се аз. Още една червена точка. Стоях като закована. Мъжът спря, погледна към мен, а после се затича с всичка сила. Моментално пуснах торбите и полетях към него.

— Джулия! — извика Дани и ме грабна в силните си обятия. — Нямаш представа колко ми липсваше.

Сълзи на радост се стичаха по лицето ми.

— Не можех да мисля за никого и нищо, освен за теб, откакто напусна града — казах аз.

— Така се радвам, че най-после си тук. — Дани ме целуна. Приличаше на сцена от филм. Чувствах се така щастлива и сигурна в прегръдката му. Не исках никога да свърши.

— Хайде — каза Дани и се наведе да вземе багажа ми. — Отвън ни чака колата на моя съквартирант. Ще минем да оставим багажа в общежитието ти и после ще отидем да хапнем. След това ще се настаниш.

Хванах ръката му и се отправихме към изхода и паркинга.

Дани ме поведе към колата. Сложи торбите в багажника, отвори вратата и я държа докато вляза. После мина откъм мястото на шофьора, отключи вратата и също се качи.

Когато сложи ключа на таблото, аз хванах ръката му. Той се обърна към мен и ние дълго се гледахме.

— Благодаря ти, че направи тези последни няколко седмици толкова поносими за мен — казах. — Мисля, че нямаше да издържа, ако не беше до мен.

Сълзите отново започнаха неконтролируемо да се стичат по бузите ми.

Дани извади от джоба си носна кърпичка. Подаде ми я и се засмя.

— Избърши си очите, дечко. Няма защо да плачеш.

Взех кърпата и вдигнах поглед към сините му очи.

— Прав си — съгласих се аз. — Но ако ще прекараме заедно тук следващите няколко години, трябва да ме нахраниш… и то скоро. Умирам от глад!

Дани изпъна гръб на седалката и козирува:

— Слушам, мадам!

— Знаеш ли, доял ми се е хамбургер. А на теб?

— Твоето желание е заповед за мен — каза ми и подкара колата.

Докато се изтегляхме от паркинга, Дани ме прегърна през рамо и ние поехме към хамбургерите, пържените картофки и всичко, което ни бе отредило бъдещето.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.